Ухвала
Іменем України 
 
11 лютого 2020 року
м. Київ
провадження № 51-655 ск 20
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого –       ОСОБА_1 ,
суддів:                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Городищенського районного суду Черкаської області від 29 листопада 2018 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 3 грудня 2019 року.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Городищенського районного суду Черкаської області від 29 листопада 2018 року 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Новгородка, Кіровоградської області, зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком терміном 1 рік.
 
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судові витрати за проведення експертиз у кримінальному провадженні та прийнято рішення щодо речових доказів.
 
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 3 грудня 2019 року вирок Городищенського районного суду Черкаської області від 29 листопада 2018 року залишено без змін.
 
За вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що він 13 лютого 2017 року, близько 9 години 30 хвилин, керуючи власним автомобілем марки «DAEWOO» модель «FSO Lanos TF 69 Y», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку м. Києва, на 156 кілометрі автодороги зі сполученням Київ - Знам`янка, в с. Валява Городищенського району Черкаської області, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в порушення вимог пунктів 10.1, 12.4, 14.2 Правил дорожнього руху України, а саме: перед початком перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, перевищив дозволену швидкість руху, перед початком обгону не переконався, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, та вимог дорожньої розмітки 1.1 Правил дорожнього руху України, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків та яку перетинати забороняється, змінив напрямок руху ліворуч, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем «NISSAN» модель «NOTE», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 , в результаті якого останній отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток нижньої третини правої гомілки, які відповідно до висновку судово - медичного експерта № 05-11-01/111 від 22 травня 2017 року, відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, які спричинили тривалий розлад здоров`я.
 
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що суд дійшов невірних висновків про порушення  ОСОБА_5 Правил дорожнього руху України, які ґрунтуються на суперечливих та недопустимих доказах, а саме:
- картці із відеозаписом відеореєстратора, вилученій із автомобіля, яким керував засуджений, без ухвали слідчого судді;
- протоколі огляду місця події від 13 лютого 2017 року, проведеного без участі обвинуваченого;
- акті хіміко-токсикологічних досліджень № 181 від 22 лютого 2017 року, який є недопустимим доказом через порушення процедури відібрання зразків;
- протоколі слідчого експерименту від 22 листопада 2017 року, проведеного за участю особи, яка в подальшому набула статусу підозрюваного;
- судово-медичній експертизі, проведеній на основі медичної документації потерпілого, отриманій без ухвали слідчого судді;
Крім цього, вказує на порушення права сторони захисту на перехресний допит потерпілого під час судового розгляду. Стверджує, що судові рішення не відповідають вимогам ст. 370 КПК, через їх незаконність, необґрунтованість та невмотивованість, а ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки у ній не зазначено підстав, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
 
Мотиви Суду
 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
 
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є зокрема істотне порушення кримінального процесуального закону.
 
Згідно із ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. 
 
Судові рішення свідчать, що суди ретельно перевіряли доводи, які є аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі. Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними, колегія суддів знаходить обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.
 
Згідно зі ст. 438 КПК України при здійсненні касаційного провадження Суд не уповноважений скасувати чи змінити оскаржені рішення через неповноту розгляду, невідповідність викладених у них висновків фактичним обставинам справи, а виходить з обставин, установлених у вироку.
 
У касаційній скарзі сторони захисту заперечується повнота судового розгляду, правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження та достовірність окремих доказів, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК України до повноважень Суду законом не віднесено.
 
Захисник вказує про недопустимість доказу, картки пам`яті із записом відеореєстратора автомобіля ОСОБА_5 , який був отриманий не у спосіб, передбачений кримінальним процесуальним законом, а саме без ухвали слідчого судді про тимчасовий доступ до речей та документів. Слідчий відібрав заяву у засудженого про добровільну передачу картки пам`яті, коли останній перебував у лікарні без свідомості.
 
Апеляційним судом, на спростування даного доводу, встановлено, що заява ОСОБА_5 про добровільне надання слідчому картки пам`яті із записом відеореєстратора, написана ним особисто та власноручно, тобто він, на час написання заяви знаходився у свідомості. Встановлені апеляційним судом обставини не ставлять під сумнів добровільності надання карти пам`яті, оскільки були наявні всі процесуальні гарантії, які захищали право ОСОБА_5 висловлювати свою справжню думку.
 
Статтею 93 КПК України передбачено, що збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання, в тому числі, від фізичних осіб речей, документів та ін.
 
В свою чергу заходи забезпечення кримінального провадження(до яких відноситься тимчасовий доступ до речей та документів) є заходами кримінально-процесуального примусу, які є заходами впливу з боку державних органів або посадових осіб на поведінку суб`єктів кримінально-процесуальної діяльності, що направлений на забезпечення виконання процесуальних обов`язків, якщо вони не виконуються добровільно, або на попередження небажаних з точки зору права дій з метою забезпечення нормального руху кримінального судочинства.
 
Під час досудового розслідування обов`язково враховується можливість отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні, без застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
 
ОСОБА_5 , як учасник ДТП, добровільно надав слідчому картку пам`яті із записом відеореєстратора, яка містить доказову інформацію у кримінальному провадженні, що не суперечить кримінальному процесуальному закону. В такому випадку у слідчого не виникло підстав для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, тому слідчий правомірно не звернувся до слідчого судді та не отримав ухвалу про тимчасовий доступ до речей та документів.
Доводи захисника про недопустимість, як доказу, протоколу огляду від 13 лютого 2017 року через відсутність ОСОБА_5 під час проведення процесуальної дії, яка по суті була відтворенням інформації з картки пам`яті, також є безпідставними.
 
Збирання доказів є одним із елементів доказування. Структуру збирання доказів у процесуальних джерелах розглядають як урегульовану КПК діяльність уповноважених суб`єктів з виявлення й фіксації у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку матеріальних та ідеальних слідів злочину або інших фактичних даних, що мають доказове значення для кримінального провадження. Процесуальне закріплення фактичних даних є необхідним елементом будь-якої слідчої дії, що проводиться з метою збирання чи перевірки доказів.
 
Як вказано апеляційним судом, зі змісту даного протоколу вбачається, що засуджений разом із понятими були присутні під час огляду картки пам`яті з відеореєстратора та відтворення відеозапису, який міститься на ній. В подальшому, протокол був підписаний усіма учасниками без жодних зауважень до порядку проведення процесуальної дії, яка проведена з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. Зазначена картка пам`яті визнана речовим доказом в порядку визначеному КПК України. 
 
Твердження захисника про те, що стороні захисту не було відкрито в порядку ст. 290 КПК України даний речовий доказ (відеозапис із відеореєстратора) також були предметом дослідження обох судів, та визнані безпідставними з огляду на таке. 
 
Порядок відкриття матеріалів іншій стороні регулюється ст.290 КПК України. За змістом вказаної статті, саме прокурор або слідчий за дорученням прокурора повідомляють про надання підозрюваному та захиснику доступу до матеріалів досудового розслідування. 
 
Факт надання доступу до матеріалів сторона захисту підтверджує шляхом підписання протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування.
 
З положень ч. 3 ст. 290 КПК України слідує, що прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до приміщення або місця, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем держави, і прокурор має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді.
 
Законодавець встановив процедуру, яка забезпечує реалізацію права на справедливий суд у його процесуальному аспекті, тобто надає сторонам майбутнього судового розгляду можливість ознайомитися із доказами (в тому числі речовими доказами) кожної із них і підготувати правову позицію, що буде ними обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду. 
 
Слід звернути увагу, що на орган досудового розслідування покладено обов`язок надати сторонам майбутнього судового розгляду безперешкодно реалізувати їх можливість ознайомитися із речовими доказами (у разі виявлення ними бажання), однак він не зобов`язаний здійснювати таке ознайомлення в обов`язковому порядку за відсутності ініціативи сторони. 
 
Як встановлено судами, стороні захисту були відкриті усі матеріали досудового розслідування, жодних заяв та зауважень при цьому не було. Крім того, стороні захисту вручався реєстр матеріалів досудового розслідування, в якому, зокрема, було зазначено про визнання та приєднання до кримінального провадження речових доказів. Обвинувачений не був позбавлений права, у разі необхідності, ознайомитися із цими речовими доказами. Заслуговує на увагу і той факт, що речові докази оглядалися в судовому засіданні за участю сторін кримінального провадження. Судове засідання відбувалося відповідно до вимог ст. 22 КПК України на засадах змагальності, жодна із сторін не була позбавлена права заявляти відповідні клопотання та ставити перед судом питання дослідження тих чи інших доказів.  
 
Зважаючи на викладене, порушень вимог ст. 290 КПК України не встановлено, а тому суд обґрунтовано взяв до уваги та поклав в основу вироку ті докази, які були відкриті сторонам та безпосередньо досліджені у судовому засіданні.
 
Щодо доводів сторони захисту про недопустимість як доказу акту хіміко-токсикологічних досліджень № 181 від 22 лютого 2017 року у зв`язку із порушенням порядку відібрання біологічних зразків, слід вказати наступне.
 
Відповідно до п. 8 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України від 9 листопада 2015 року № 1452/735 (далі - Інструкція) в разі скоєння ДТП, унаслідок якої є особи, що загинули або травмовані, проведення огляду на стан сп`яніння учасників цієї пригоди є обов`язковим у закладі охорони здоров`я.
 
Згідно з пунктом 10, 13, 14 розділу ІІІ Інструкції зразки біологічного середовища для лабораторного дослідження відбираються у дві ємності. Вміст однієї ємності використовується для первинного дослідження, вміст другої ємності зберігається протягом 90 днів у закладі охорони здоров`я, у якому проводився відбір біологічного середовища. Для дослідження біологічного середовища може використовуватися кров, якщо в обстежуваної особи неможливо взяти зразки біологічних середовищ, вказаних у пункті 12 цього розділу. Якщо водій - учасник дорожнього руху внаслідок ДТП перебуває у несвідомому стані або з тяжкими травмами, обов`язково проводиться дослідження біологічного середовища або крові на вміст алкоголю, наркотичних чи психотропних речовин у закладах охорони здоров`я, куди він доставлений.
 
Зі змісту судових рішень та касаційної скарги вбачається, що відібрання біологічних зразків у засудженого було здійснено за направленням лікаря та відповідно до вимог п. 8 розділу І та п. 14 розділу ІІІ Інструкції, тому необхідності для отримання зразків для проведення експертизи в порядку, передбаченому ст. 245 КПК, у слідчого не було. 
 
Посилання захисника про безпідставне визнання належними й допустимими доказами протоколу слідчого експерименту з ОСОБА_5 та висновку автотехнічної експертизи, в основу якого покладено вказаний протокол, з тих підстав, що вказані докази були отримані з його показань як свідка, є необґрунтованими.
 
Так п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України передбачає, що суд має визнати недопустимими докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.
 
Зміст цієї норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.
 
Як встановлено судами, в матеріалах провадження відсутні дані, які б давали підстави вважати, що при проведенні цього слідчого експерименту слідчим були вчинені діяння, якими були б порушені права чи свободи ОСОБА_5 , або слідчий у будь-якій формі примушував його до визнання своєї винуватості у ДТП. Не було у слідчого на той час і достатніх підстав вважати, що надалі ОСОБА_5 буде визнано підозрюваним, оскільки тільки після проведення відповідних експертиз було встановлено наявність у діях останнього порушення правил дорожнього руху та причинно-наслідковий зв`язок між цими порушеннями і настанням ДТП.
 
Крім цього, як зазначив апеляційний суд, ОСОБА_5 добровільно погодився провести слідчий експеримент і не заперечував з цього приводу. При його проведенні були присутні також поняті. По закінченні даної слідчої дії всі учасники, особисто розписались, при цьому ніяких зауважень викладено не було.
Щодо визнання недопустимим доказом висновку судово-медичного експерта № 05-11-01/111 від 22 травня 2017 року, через проведення експертизи на основі медичної документації потерпілого, яку останній надав сам, так яка в подальшому не була відкрита стороні захисту, необхідно слідувати позиції ОП ККС викладеній в постанові від 27.01.2020 року провадження № 51-218кмо19. 
 
На підставі статей 3, 56 КПК України потерпілий є стороною кримінального провадження і має право подавати докази, зокрема медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди її здоров`ю, не тільки суду. За інших обставин, тобто якщо потерпілий не згодний надати наявні в її розпорядженні необхідні документи, для отримання дозволу на тимчасовий доступ до них слідчий, застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження, звертається до суду за правилами глави 15 розділу II КПК. України. 
 
Якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, саме цей висновок з детальним аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК України. Водночас захист не позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт. За відсутності такого клопотання, з урахуванням ст. 22 вказаного Кодексу слід розуміти, що сторона захисту, самостійно обстоюючи свою правову позицію, не вважала за доцільне скористатися на згаданій стадії провадження правом на відкриття їй також і  медичної документації.
 
Відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК України не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України  судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку, і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.
 
З огляду на те, що право сторони захисту на ознайомлення із матеріалами кримінального провадження було дотримано в повному обсязі, а можливість ознайомитися безпосередньо із матеріалами, які досліджував експерт, не використана, хоча перешкоди для її реалізації були відсутні, доводи захисника про визнання недопустимим висновку судово-медичного експерта № 05-11-01/111 від 22 травня 2017 року є безпідставними.
 
Повною мірою судом апеляційної інстанції надано відповідь на доводи захисту щодо порушення  права сторони захисту на перехресний допит потерпілого та вилучення автомобілів з місця ДТП. 
 
Апеляційний суд виходив із того, що відповідно до положень ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. 
 
Порушень зазначених у ст.87 КПК України апеляційним судом не встановлено, а незначні порушення КПК України при проведенні згаданих процесуальних дій не слід вважати істотними тому, що вони не перешкодили та не могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
 
З урахуванням встановлених судом та викладених у вироку фактичних обставин, а також на підставі досліджених доказів суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості     ОСОБА_7  у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Відповідно до ст. 94 КПК України суд навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції, вказавши, що винуватість ОСОБА_5 доведена судом відповідно до вимог кримінального процесуального закону. При цьому, апеляційний суд навів у своєму рішенні суть доводів апеляційної скарги захисника, які є аналогічними доводам, викладеним у його касаційній скарзі, всебічно їх перевірив, проаналізував і дав переконливу відповідь на кожен із них, навівши докладні мотиви свого рішення про відсутність підстав для задоволення його скарги. Своє рішення суд у відповідності до вимог ст. 419 КПК України належним чином мотивував, ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, а відтак касаційні доводи захисника в цій частині теж є безпідставними.
 
Таким чином, істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника немає.
 
З цих підстав Суд постановив:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Городищенського районного суду Черкаської області від 29 листопада 2018 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 3 грудня 2019 року.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                              ОСОБА_3