ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/695/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Лисенко В.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  29 січня 2020 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді:                                                         Чаку Є.В., 
суддів:                                                                              Файдюка В.В.,Мєзєнцева Є.І.
за участю секретаря                                                          Муханькової Т.В.          
                                                  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до начальника державної установи "Білоцерківська виправна колонія № 35" Поночовного Євгенія Володимировича , Першого заступника начальника державної установи "Білоцерківська виправна колонія № 35" Добровольського Валентина Миколайовича, третя особа:  державна установа "Білоцерківська виправна колонія" № 35  про визнання протиправними дій,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з  адміністративним позовом до начальника державної установи "Білоцерківська виправна колонія № 35" Поночовного Євгенія Володимировича , Першого заступника начальника державної установи "Білоцерківська виправна колонія № 35" Добровольського Валентина Миколайовича, третя особа:  державна установа "Білоцерківська виправна колонія" № 35  про визнання протиправними дії з поміщення та утримання ОСОБА_1 з 09.06.2018 року у державній установі «Білоцерківська виправна колонія № 35». 
Рішенням  Київського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування скарги позивач зазначив, що відповідачем порушено ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а саме здійснено катування- поміщення та утримання його в одиночній камері у Білоцерківській виправній колонії №35. Апелянт зазначив, що на момент переміщення його з державної установи "Київський слідчий ізолятор" до державної установи "Білоцерківська виправна колонія № 35", він не мав статусу засудженого, адже вирок Оболонського районного суду м. Києва від 07.04.2017 року у справі №756/16332/15, яким позивача визнано винним у вчиненні частини інкримінованих злочинів, не набрав законної сили. Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції неправомірно використав ухвалу слідчого судді у кримінальній справі, що призвело до ухвалення неправильного рішення. ОСОБА_1 вважає, що згідно норм  Кримінально-виконавчого кодексу України,  Білоцерківська виправна колонія № 35, є кримінально-виконавчою установою, яка виконує покарання у виді позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, та не може вважатись установою для тримання осіб, щодо яких обрано відповідний запобіжний захід або застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт (слідчим ізолятором).
          Також, апелянт зазначив, що станом на 09.08.2019 року він знаходився у державній установі "Київський слідчий ізолятор" та рахувався за апеляційним судом м. Києва, а тому враховуючи відсутність рішення цього суду щодо переміщення позивача, зміна місця знаходження ув`язненого є незаконною. Крім того, апелянт зазначив, що судом першої інстанції  порушено ст.81 КАС України (протиправно відмовлено у проведенні огляду доказів за їх місцезнаходженням),ст.91,92 КАС України (протиправно відмовлено у допиті свідків), ст. 211  КАС України (не досліджено докази), ст.212 КАС України (порушено порядок судового провадження - допит свідків).
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно, всебічно та об`єктивно  з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим.
29.01.2020 року представником апелянта було подано до канцелярії суду заяву  про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю в іншій справі (кримінального провадження №12018100010004810) та істотною затримкою  розгляду цієї справи.
          Враховуючи те, що представником апелянта до заяви не долучено жодних належних доказів на підтвердження доводів наведених у заяві, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України  неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також те, що участь у судовому засіданні учасників справи не визнано обов`язковою, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином.
Судове засідання проведено без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно  залишити без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 07.04.2017 року Оболонським районним судом м. Києва було винесено вирок у справі №756/16332/15 відносно ОСОБА_1 , 1972 року народження,  яким  останнього засуджено за сукупністю злочинів до 11 років позбавлення волі з позбавленням спеціального звання - лейтенант міліції.
Вказаний вирок позивачем було оскаржено до Апеляційного суду м. Києва.
08.08.2018 року Міжрегіональною комісією з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, прийнято рішення, яке оформлене Протоколом  № 16, щодо переведення ув`язненого ОСОБА_1 з державної установи «Київський слідчий ізолятор» до дільниці слідчого ізолятора при державній установі «Білоцерківська виправна колонія (№35)» (т.1 а.с. 87).
Згідно наряду Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України від 08.08.2018 року № 2.3-7817 ув`язненого ОСОБА_1 було направлено із ДУ «Київський слідчий ізолятор» до дільниці слідчого ізолятора при ДУ «Білоцерківська виправна колонія №35 (т.1 а.с.32).
10.08.2019 року ОСОБА_1 доставлений до дільниці слідчого ізолятора при державній установі "Білоцерківська виправна колонія №35".
Не погоджуючись з такими діями відповідача, а саме переміщення ОСОБА_1 з ізолятору слідчої дії та поміщення  його у виправну колонію, позивач звернувся до чсуду з даним позовом. 
Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно частини 1 статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.
Пунктом 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97 року) кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.
Згідно підпункту 95-8 пункту 4 Положення про Міністерство юстиції України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 року № 228 Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань визначає вид установи виконання покарань, у якій відбуватимуть покарання засуджені до позбавлення волі, здійснює розподіл, переводить їх та осіб, узятих під варту, з однієї установи до іншої.
Наказом Міністерства юстиції України від 27 лютого 2017 року № 680/5 затверджено Положення про центральну, міжрегіональну комісії та комісію слідчого ізолятора з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, ті їх переведення, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2017 року за № 266/30134 (далі - Положення № 266/30134).
Пунктом 3 розділу I Положення № 266/30134 передбачено, що  центральна комісія - колегіальний орган, що утворюється у Міністерстві юстиції України, який розглядає скарги на рішення міжрегіональних комісій, здійснює направлення для відбування покарання окремо визначених осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту чи обмеження волі, їх переведення для відбування покарання з однієї установи виконання покарань до іншої.
Основними завданнями центральної комісії є, зокрема, розгляд питань про переведення засуджених з однієї установи виконання покарань до іншої за межами зони діяльності одного міжрегіонального управління згідно з вимогами статей 57, 93 КВК України.
У своїй діяльності комісії керуються Конституцією України та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та Законів України, актами Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, іншими актами законодавства, Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, вироком суду, а також цим Положенням та матеріалами про особу засудженого (п. 1, 2, 5 розділу IV Положення № 266/30134).
Формою роботи комісій є засідання. Засідання скликаються залежно від потреби прийняття рішення, надходження заяв, скарг, запитів, але не рідше одного разу на місяць та не пізніше ніж протягом 30 днів з дня надходження звернення.
Рішення комісій оформлюються протоколами, які підписуються усіма присутніми на засіданні членами комісії.
При цьому, приписами ч.1,5 ст 535 КПК України передбачено, що судове рішення, що набрало законної сили, якщо інше не передбачено цим Кодексом, звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції. До набрання обвинувальним вироком законної сили обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, не може бути переведений у місце позбавлення волі в іншу місцевість.
Згідно ч.1 ст. 1 Закону України "Про попереднє ув`язнення" попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених  Кримінальним    процесуальним   кодексом   України  (4651-17),  застосовується  щодо підозрюваного, обвинуваченого  (підсудного)  та  засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили. Установами  для  тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід  обрано  тримання  під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової  служби  правопорядку у Збройних Силах України. В окремих випадках, що визначаються потребою в проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання.
          Згідно пункту 4 "Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань", затверджених наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2014 року №2186/5, на території виправних колоній мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання, середнього рівня безпеки із загальними умовами тримання, середнього рівня безпеки та спеціалізованих протитуберкульозних лікарень, можуть бути створені ізольовані дільниці слідчих ізоляторів.          Судом встановлено, що згідно наказу Міністерства юстиції України від 15.02.2017 року №406/5, яким затверджено "Перелік найменувань органів, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів і навчальних закладів, що належать до сфери управління Державної кримінально-виконавчої служби України", при державній установі "Білоцерківська виправна колонія №35" було створено дільницю слідчого ізолятору (т.1 а.с. 29-31). 
Як зазначено вище, ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 162, ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 189, ч. 4 ст. 28 ч.2 ст. 153, ч. 2 ст. 153, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 353, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 357, ч. 4 ст. 28 ч. З ст. 357, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 365, ч. 4 ст. 28 ч. З ст. 289, ч. 4 ст. 28 ч. З ст. 146, ч. 4 ст. 28 ч. 1 ст. 120, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 342 КК України та станом на час розгляду справи у суді першої інстанції кримінальне провадження перебувало на розгляді апеляційного суду міста Києва.
Згідно наряду Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України від 08.08.2018 року № 2.3-7817 ув`язненого ОСОБА_1 було направлено із ДУ «Київський слідчий ізолятор» до дільниці слідчого ізолятора при ДУ «Білоцерківська виправна колонія №35. Вказане переведення відбувалось відповідно до вимог пункту 4.2. Глави II Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 460/5 від 18.03.2013 року.
Колегія суддів зазначає, що  в ухвалі Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.08.2018 року у справі № 357/9368/18 слідчий суддя визнав законним переведення обвинуваченого ОСОБА_1 09.08.2018 року до слідчого ізолятора при державній установі "Білоцерківська ВК (№35)".
Вказана ухвала суду набрала законної сили 22.08.2018 року.
Крім того, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.06.2019 року у справі №640/2265/19, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року, було відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міжрегіональної комісії з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції  про визнання незаконним рішення від 08.08.2018 року про переведення ув`язненого ОСОБА_1 .
Враховуючи те, що рішення про поміщення позивача у дільницю слідчого ізолятору при державній установі "Білоцерківська ВК (№35) від 08.08.2018 року визнано Окружним адміністративним судом м. Києва правомірним, а переведення обвинуваченого ОСОБА_1 до слідчого ізолятора при державній установі "Білоцерківська ВК (№35)"  слідчим суддею Білоцерківського міськрайонного суду Київської області визнано законним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Посилання ОСОБА_1 на те, що він не має статусу засудженого, оскільки триває апеляційний розгляд справи 756/16332/15-к, а тому його незаконно утримують, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки  у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Руслан Яковенко проти України» від 04 червня 2015 року, яке набуло статусу остаточного 04 вересня 2015 року, Суд зауважує, що, «починаючи з дати постановлення вироку, навіть якщо лише судом першої інстанції, підсудний перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції. У такому випадку судовий контроль за позбавленням свободи, що вимагається згідно з пунктом 4 статті 5 Конвенції, вважається вже інкорпорованим у постановлений вирок та призначене покарання.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. 
В даному випадку доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції. Апеляційна скарга не містить інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) у позовній заяві, додаткових заявах поданих останнім та з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. 
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення дотримано норми матеріального права, що стало підставою для правильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду -  залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд          
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                                          Є.В. Чаку

          Судді:                                                                                          В.В.Файдюк

                                                                                                            Є.І.Мєзєнцев