Ухвала
 
02 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 608/679/19
провадження № 61-3517ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені яких діє адвокат Крива Ірина Ігорівна, на постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення витрат на лікування,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з відповідачів по 6 671,61 грн коштів на покриття додаткових витрат, пов`язаних з його лікуванням.
 
Позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовано тим, що з 06 листопада 1982 року до 17 лютого 2004 року перебував у шлюбі з ОСОБА_4 . За час шлюбу у них народилися син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У 2003 році він захворів та в 2006 році йому надано ІІІ групу інвалідності загального захворювання. Після тривалого лікування з 25 серпня            2016 року йому надано ІІ групу інвалідності загального захворювання довічно. У зв`язку з хворобою він на протязі 2017-2018 років витратив на лікування                              13 343,22 грн. На даний час для нього необхідним є постійне лікування, для підтримання хоча б задовільного стану здоров`я потрібні значні кошти. Аліментів, які відповідачі йому сплачують по 500 грн на місяць кожен, недостатньо для покриття вартості ліків. Відповідачі є здоровими працездатними людьми, перебувають легально за кордоном, а тому мають можливість надати кошти на його лікування. Враховуючи наведене, позивач просив позов задовольнити.
 
Чортківський районний суд Тернопільської області рішенням від 04 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовив. Судові витрати відніс за рахунок держави.
 
Тернопільський апеляційний суд постановою від 16 січня 2020 року рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2019 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 4 528,70 грн додаткових витрат на лікування. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 4 528,70 грн додаткових витрат на лікування. В решті позову відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
 
20 лютого 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені яких діє адвокат Крива І. І., подали засобами поштового зв`язку касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 січня 2020 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) -  2 102 грн.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення додаткових витрат на лікування в розмірі 13 343,22 грн (6 671,61 грн + 6 671,61 грн), що станом на 01 січня  2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). 
 
Тому справа є малозначною в силу вимог пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України і окремого визнання її такою не потребує.
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що розгляд даної справи в касаційному провадженні має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики у справах про стягнення батьками з повнолітніх дітей додаткових витрат, понесених на лікування, у випадках наявності у позивачів достатнього самостійного доходу та заробітку. А також, справа має виняткове значення для відповідачів, оскільки її вирішення істотно впливає на соціально-побутові умови існування їхніх сімей, так як значно погіршує матеріальне становище відповідачів. Задоволення судом апеляційної інстанції позовних вимог призведе до того, що батько буде звертатися до судових органів з позовними заявами про відшкодування з дітей витрат на його лікування кожного року незалежного від свого майнового стану,  відповідачам відомо, що позивач у даній справі на даний момент готує документи для повторного звернення до суду.
 
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявниками обставини не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки посилання в касаційній скарзі на порушення судом норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскаржуваним судовим рішенням, та зводяться до переоцінки доказів, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Також, незгода заявників з оскаржуваним судовим рішенням в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.
 
Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.   
 
Посилання заявників на невідповідність висновків апеляційного суду вимогам норм матеріального права, що є наслідком неналежного дослідження доказів у справі і надання їм неправильної правової оцінки в їх сукупності, переваги одних доказів над іншими, що свідчить про порушення судом норм процесуального права, та на відсутність в оскаржуваній постанові апеляційного суду висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права, що стосується стягнення з дітей понесених додаткових витрат на лікування батьків, як на підставу касаційного оскарження судового рішення в цій справі, не свідчить про наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Крім того, заявники не зазначили норму права, щодо питання застосування якої у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Верховний Суд також врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявники не продемонстрували наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» («Азюковська проти України») рішення від 09 жовтня 2018 року.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Оскільки оскаржуване заявниками судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити. 
 
Зазначення у постанові Тернопільського апеляційного суду від 16 січня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки справа є малозначною, а тому ухвалені у ній судові рішення касаційному оскарженню не підлягають. 
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання заявників про зупинення дії постанови Тернопільського апеляційного суду від 16 січня 2020 року.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені яких діє адвокат Крива Ірина Ігорівна, на постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення витрат на лікування.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникам.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           А. Ю. Зайцев
            
                                                                                                           Є. В. Коротенко
            
                                                                                                                      В. П. Курило