П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/2654/19 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Михайлов О.О.  
Суддя-доповідач -  Ватаманюк Р.В.   
15 січня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Ватаманюка Р.В. 
суддів:  Драчук Т. О.  Полотнянка Ю.П. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2019 року  (прийняте у м. Хмельницький) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі - відповідач) про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
позивач 02.09.2019 звернувся із позовом до Хмельницького окружного адміністративного суду в якому просив:
- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, відповідно до п. 11 ст. 1 Закону України "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" від 15.06.2004 №1763-ІV та п. "в" ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 №2262-ХІІ, починаючи з 07.06.2019.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 04.10.2019 позов задоволено повністю.
Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, оформлену листом №23709/03 від 16.07.2019.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити ОСОБА_1 з 07.06.2019 пенсію за вислугу років відповідно до п. 11 ст. 1 Закону України "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" від 15.06.2004 №1763-ІV та п. "в" ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 №2262-ХІІ, у редакціях законів, які діяли на час звільнення ОСОБА_1 з військової служби.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1536,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю. 
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що вислуга років позивача на станом день виключення зі списків особового складу військової частини становить 17 років 07 місяці 12 днів, підстав для призначення пенсії за вислугу років з 07.06.2019 немає. Також вказує, що позивач досяг 45 років 18.07.2015, а зміни до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-ХІІ були внесенні 29.04.2006.
Правом подати до суду відзив на апеляційну скаргу позивач не скористався.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлені та неоспорені  сторонами такі обставини.
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 01.08.1987 по 25.11.2004 безперервно проходив військову службу на офіцерських посадах в Збройних Силах СРСР та України.  
Відповідно до наказу Міністра оборони України №770 від 13.10.2004 ОСОБА_1  звільнено з військової служби у запас за пунктом 67, підпункт "в" (у зв`язку із скороченням штатів), із зазначенням - "Звільняється у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України" з 25.11.2004. Вислуга років ОСОБА_1 на день виключення зі списків особового складу військової частині складає 17 років 07 місяці 12 днів.
07.06.2019 позивачем подано до ІНФОРМАЦІЯ_2 заяву та документи для подання їх до Головного управління Пенсійного фонду України для призначення пенсії.
16.07.2019 за наслідками розгляду документів щодо призначення пенсії за вислугою років Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області листом №23709/03 повернуто документи ІНФОРМАЦІЯ_3 та повідомлено позивача про відсутність підстав для призначенні пенсії.
Підставою цього зазначено те, що статтею 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-ХІІ визначено умови призначенні пенсії за вислугу років, зокрема, особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом при досягненні 45-річного віку і за наявності в них вислуги 20 календарних років і більше, які звільняються з військової служби відповідно до Закону України "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей". 
Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що станом на момент звернення за призначенням пенсії заявнику виповнилося 45 років, що в сукупності з відповідною вислугою років сформувало підстави для призначення пенсії, а відтак, відповідачем протиправно відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років позивачу, тому позов підлягає задоволенню.
Апеляційний суд погоджується з  висновками суду першої інстанції за такими доводами.
Законом України "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" від 15.06.2004 №1763-IV (далі - Закон №1763-IV) встановлено правові основи забезпечення соціального захисту військовослужбовців, які звільнятимуться у зв`язку зі скороченням чисельності ЗСУ в ході їх реформування, та членів їхніх сімей.
Згідно з пунктом 11 статті 1 Закону №1763-IV (у редакції на час звільнення позивача зі служби) для військовослужбовців, які звільняються зі Збройних Сил України у зв`язку з їх реформуванням, при досягненні 45-річного віку і за наявності вислуги 15 років пенсія обчислюється у розмірі 40 відсотків від грошового забезпечення із збільшенням цього розміру на 2 відсотки за кожний наступний рік, але не більше ніж 50 відсотків відповідного грошового забезпечення.
Статтею 3 Закону №1763-IV дію вказаної норми поширено на військовослужбовців, які звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України після 01.01.2004.
Законом України "Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців" від 04.04.2006 № 3591-IV (набрав чинності з 29.04.2006, далі - Закон № 3591-IV) внесено зміни до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-ХІІ (далі – Закон № 2262-ХІІ).
Так, статтю 12 викладено в іншій редакції, зокрема доповнено пунктом "в", відповідно до якого пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом при досягненні 45-річного віку і за наявності у них вислуги 15 років, які звільняються з військової служби відповідно до Закону № 1763-IV.
Пунктом 11 статті 1 Закону №1763-IV (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 08.07.2011 № 3668-VI "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", який набрав чинності з 01.10.2011) передбачено, що для військовослужбовців, які звільняються зі Збройних Сил України у зв`язку з їх реформуванням, при досягненні 45-річного віку і за наявності вислуги 20 календарних років пенсія обчислюється у розмірі 50 відсотків відповідного грошового забезпечення.
Аналогічні зміни були внесені Законом України від 08.07.2011 № 3668-VI до пункту "в" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Таким чином, на час звільнення позивача зі Збройних сил України пункт "в" ст. 12 Закону № 2262-XI та п. 11 ст. 1 Закону № 1763-IV передбачали право на пенсію за вислугу років особам офіцерського складу при досягненні 45-річного віку і за наявності в них вислуги 15 років.
Водночас, на час досягнення позивачем 45 річного віку та звернення щодо призначення пенсії, пункт "в" ст. 12 Закону № 2262-XI та п. 11 ст. 1 Закону № 1763-IV передбачали право на пенсію за вислугу років особам офіцерського складу при досягненні 45-річного віку і за наявності в них вислуги 20 років.
Відповідно до статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. 
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у ЗСУ, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратурі, охороні державного кордону України, податковій міліції, Управлінні державної охорони України, державній пожежній охороні, Державному департаменті України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).
У Рішенні Конституційного Суду України № 5-рп/2002 зазначено, що зупинення пільг, компенсацій і гарантій для військовослужбовців та працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державною права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей.
Виходячи із положень пункту 11 статті 1 Закону № 1763-IV та висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини щодо їхнього пенсійного забезпечення виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.
Оскільки право на пенсійне забезпечення для осіб, які звільнені у зв`язку з реформуванням ЗСУ, при досягненні ними в майбутньому 45 років та наявності вислуги 15 років, було встановлено пунктом 11 статті 1 Закону № 1763-IV, чинного на момент звільнення позивача, то зазначена норма зберігає юридичну силу як для позивача, так і для відповідача.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.07.2019 по справі №686/651/17.
Отже, на момент звернення за призначенням пенсії позивачу виповнилося 45 років, при цьому вислуга років складає понад 17 років, у зв`язку з чим у позивача виникло право  на призначення пенсії за вислугу років.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що пенсійним органом протиправно відмовлено у призначенні позивачу пенсії за вислугу років, тому Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області слід зобов`язати призначити ОСОБА_1 таку пенсію з моменту звернення позивача із відповідною заявою. 
На підставі викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо задоволення заявлених позовних вимог.
Оскільки доводи апеляційної скарги відповідача не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2019 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
          
Головуючий	 	 	Ватаманюк Р.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Драчук Т. О.    Полотнянко Ю.П.