Справа № 461/3878/18                        Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В. 
Провадження № 22-ц/811/2094/19                Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 лютого 2020 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Мікуш Ю.Р.
Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.
Секретар Фейір К.О.
З участю: позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу № 461/3878/18 за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання розписок недійсними,-

в с т а н о в и в :

25 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсною розписки від 18 травня 2013 року та розписки без дати складення у якій вказано, що кошти позичені 15 липня 2013 року.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у період з 1996 року по 2016 рік вона проживала спільно з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу.
У 2013 році ОСОБА_3 подарував їй 40 000 гривень, а у березні 2015 року почав вимагати від неї повернути подаровані гроші у зв`язку з чим змусив її написати дві розписки, які датовані 18.05.2013 року та розписку без дати по якій вона ніби - то отримала від ОСОБА_3 в борг 18.05. 2013 року та 15.07.2013 року 13 790 доларів США. У подальшому відповідач звернувся в суд про стягнення з неї боргу за договором позики, який рішенням Галицького районного суду м.Львова від 28 грудня 2017 року було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 . 373 571, 10 грн. боргу за договором позики, 17 807,00 гривень-3% річних- всього 391 378,10 грн.
Зазначає, що незважаючи на назву документів складених нею, жодних розписок у 2013 році не писала, грошових коштів від відповідача в борг не отримувала та не мала такого наміру.
Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 13 травня 2019 року відмовлено у задоволенні позову у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання розписок недійсними. 
Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначає, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 позичила в ОСОБА_3 кошти в розмірі 9 000 доларів США, що підтверджується розписками. Проте у розписках не вказано грошову одиницю позики, відтак, на її думку, стверджувати, що кошти були отримані саме в доларах США, не можна. Крім того, в судовому засіданні було надано пояснення, що ОСОБА_3 на умовах усного договору позики надав кошти в розмірі 70 000, 00 грн. її сину ОСОБА_5 , а не позивачу. Також, наголошено, що відповідач, який хворіє психічним захворюванням, із застосуванням фізичного та психологічного насильства над нею, яке вона в той момент сприймала як реальну погрозу для її життя та здоров`я, змусив її скласти ці розписки, які не відповідають вільному волевиявленню та внутрішній волі позивача. Вважає, такі розписки не можуть слугувати доказом, який свідчить про отримання від ОСОБА_3 грошових коштів та виникненням між ними правовідносин з договору позики. Вважає встановлені рішенням суду обставини не відповідають реальним, а висновки суду - хибними. Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 13.05.2019 року скасувати, та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Відповідно до ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу відповідача та його представника, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає. 
Матеріалами справи та судом встановлено, що 18.05.2013 року позивач ОСОБА_1 власноручно написала розписку про те, що вона 18.05.2013 року отримала від ОСОБА_3 у позику 9 000 доларів США з обов`язком повернення грошових коштів 18.08.2015 року та 15.07.2013 року позичила у позивача грошові кошти в сумі 4 790 доларів США, які зобов`язується повернути 15.08.2015 року (а.с.9); ( а.с.5,6 справа № 461/1449/16-ц.). Факт написання таких розписок позивач ОСОБА_1 визнає. Письмових доказів на підтвердження факту повернення грошових коштів сторонами не надано, у розписках повернення коштів не відображено.
В суді першої та апеляційної інстанції пояснила, що розписки написані нею власноручно під примусом відповідача, такі не відповідають її вільному волевиявленню та внутрішній волі.
З приводу застосування до неї фізичного чи психологічного насильства для написання розписок у правоохоронні органи не зверталася.
Відповідач по справі ОСОБА_3 суду підтвердив, що прожив у квартирі позивача ОСОБА_1 як орендар з 2013 по 2016 роки. Кошти в сумі 9 000 доларів США передав позивачу у приміщенні банку 18.05.2013 року у присутності її сина. 15.07.2013 року кошти в сумі 4 790 доларів США передавав позивачу для погашення її кредиту.
Із матеріалів справи № 461/1449/16-ц вбачається, що в лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про повернення суми позики за оспорюваними розписками.
Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 28 грудня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 373 571,10 грн. боргу за договором позики, 17 807,00 грн. 3% річних-всього 391 378,10 грн. У відшкодуванні моральної шкоди відмовлено. Із матеріалів справи № 461/1449/16-ц та рішення суду у цій справі підставою для стягнення грошових коштів були розписки, які ОСОБА_1 оспорює в даній справі та визнає, що написала власноручно.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції належно дослідив матеріали справи № 461/1449/16-ц, допитав свідків за клопотанням позивача і жоден з них не підтвердив про вчинення фізичного чи психологічного насильства до позивача ОСОБА_1 з метою отримання від неї розписок.
Згідно ст.202 Цивільного кодексу України (далі ЦК) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За ч.3 ст. 202 ЦК одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.
Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила.
Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.
Зі змісту визначення правочину можна виділити такі основні його ознаки:
1)правочин є юридичним фактом, оскільки внаслідок його вчинення виникають, змінюються або припиняються цивільні права та обов`язки;
2)правочин-це вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи, і за цією ознакою правочин відрізняють від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають в силу закону незалежно від волі його суб`єктів;
3)правочин породжує правовий наслідок (наприклад, бажання спадкодавця заповісти своє майно визначеному суб`єкту зумовлює виникнення для останнього цивільних прав та обов`язків);
4)правочин-це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права;
5)правочин завжди має бути правомірною дією, не може суперечити закону, інакше він не буде дійсним, законодавцем встановлено презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним у судовому порядку.
До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені у ст.203 ЦК.
Відповідно до ст.215 ч.1,2 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст. 203 ЦК.
Згідно ч.1-3 ст.203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
У ч.5 ст.203 ЦК зазначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом ч.1 абз.1 ст.207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. 
Згідно ч.2 абз.1 ст. 207 правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Відповідно до ч.1 ст. 231 ЦК правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
У роз`ясненнях постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» прописано, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК) судам необхідно врахувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятися як стороною правочину, так і іншою особою-як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. 
Із пояснень учасників справи, з матеріалів справи не здобуто доказів про неправомірні дії відповідача та спонукання ОСОБА_1 шляхом застосування психологічного чи іншого примусу до написання розписок.
Доводи апеляційної скарги в частині психічного захворювання відповідача ОСОБА_3 спростовуються Довідкою КЗ «ЛОПКЛ» від 08.10.2018 року № 162/01/15. (а.с.93).
Колегія суддів зазначає, що позивач ОСОБА_1 з 2013 року не зверталася в суд з аналогічним позовом, а лише після набранням законної сили рішення суду у справі № 461/1449/16-ц про стягнення позики та 3-х відсотків річних за користування грошовими коштами на підставі спірних розписок, звернулася в суд про визнання розписок недійсними. На час її звернення у суд, тобто 25.05.2018 року пройшло п`ять років, а тому суд першої інстанції підставно зазначив, що позивачем порушено ч.3,4 ст.267 ЦК.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375,383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м.Львова від 13 травня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.389-391 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 7 лютого 2020 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк