22-ц/804/387/20 
                                                                                266/5507/18 
                                               
Головуючий у І інстанції Д`яченко Д.О. Єдиний унікальний номер 266/5507/18     
Номер провадження 22-ц/804/387/20
Доповідач Барков В.М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

23 січня 2020 року  м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:
головуючого судді Баркова В.М.,
суддів   Мальцевої Є.Є.,
   Мироненко І.П.,
секретар  Сидельнікова А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи, апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 ,  на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 листопада 2019 року, ухвалене в м. Маріуполі Донецької області та повний тест якого складено 29 листопада 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа – ОСОБА_5 , про витребування майна із чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року позивачка ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа – ОСОБА_5 , про витребування майна із чужого незаконного володіння.
В обґрунтування позову зазначала, що позивачка є донькою спадкодавців ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та рідною сестрою ОСОБА_8 , яким за життя належала кв. АДРЕСА_1 . Після смерті батьків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 вона звернулась до нотаріальної із заявою про прийняття спадщини, її брат ОСОБА_8 із заявами до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті батьків не звертався, свідоцтво про право на спадщину не отримував. Після смерті брата при зверненні до нотаріальної контори позивачці стало відомо, що 26 березня 2015 року між ОСОБА_8 , якого за довіреністю представляла ОСОБА_9 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 . З тексту договору встановлено, що квартира належить ОСОБА_8 на підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя № 266/3995/1/10-ц від 14 жовтня 2010 року. 23 квітня 2015 року ОСОБА_5 уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, а 27 жовтня 2015 року ОСОБА_4 подарував квартиру ОСОБА_1 . При цьому, укладаючи договір дарування ОСОБА_4 був обізнаний про розгляд Приморським районним судом м. Маріуполя цивільної справи № 266/1439/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_9 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 . За фактом використання підробленого судового рішення № 266/3995/1/10-ц від 14 жовтня 2010 року внесено відомості до ЄРДР за № 12015050290000057 за ч. 1 ст. 190 КК України, ОСОБА_3 визнана потерпілою. ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем після смерті спадкодавців ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , однак позбавлена можливості оформити право власності на квартиру, оскільки спадкове майно вибуло з володіння власників через шахрайські дії невстановлених досудовим слідством осіб. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 30 березня 2018 року були задоволені позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_9 про визнання недійсним договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 . Просила суд визнати договір дарування трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Бедненко С.В. 27 жовтня 2015 року недійсним та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності за № 11777157, рішення про державну реєстрацію № 25619686 від 27 жовтня 2015 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 605216214123; визнати договір купівлі-продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Бедненко С.В., 23 квітня 2015 року недійсним та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності за № 9462657, рішення про державну реєстрацію № 20882671 від 23 квітня 2015 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 605216214123; визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батьків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та брата ОСОБА_8 ; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 ; судові витрати стягнути з відповідачів.
Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_1 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 242 грн. з кожного.
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволені позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи сторони відповідача про застосування строків позовної давності, зробив невірний висновок в цій частині, що призвело до прийняття незаконного рішення, яке порушує її права власника спірного нерухомого майна. Крім того, на її думку, ОСОБА_3 з урахуванням рішення суду про визнання первісного правочину недійсним та відчуження майна іншим особам не мала права заявляти вимоги про визнання правочинів недійсними та визнання права власності в порядку спадкування. Її визначення в частині предмету спору та обраного відповідно до нього способу захисту є помилковим.
В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_3 – ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги положення ч. 5 ст. 1268 ЦК України, відповідно до яких спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини, а тому ОСОБА_3 з моменту смерті брата, як єдина спадкоємиця набула права власності на частку брата у спірній квартирі. Відсутність у державному реєстрі нерухомого майна запису про право власності ОСОБА_8 на 2/3 частини квартири позбавляє позивачку можливості оформити своє право на спадщину після смерті брата. Також зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що у разі неприйняття спадщини, неуспадковане майно, відповідно до ст. 1277 ЦК України може бути визнано відумерлою спадщиною та передано у власність територіальній громаді – Маріупольській міській раді, яка не була залучена до участі у справі. Окрім того, судом першої інстанції не розглянуті усі вимоги, які були заявлені позивачкою, а саме вимоги про визнання договору дарування спірної квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 недійсним та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності, рішення про державну реєстрацію, визнання договору купівлі-продажу спірної квартири, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 недійсним та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності, рішення про державну реєстрацію.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_3 адвоката Беззубченко Л.В., яка просила свою скаргу задовольнити, пояснення представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Теміра І.В., який просив задовольнити апеляційну скаргу відповідачки, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення з таких підстав. 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.
У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що спадкодавцям ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності належала кв. АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 24-25).
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб ( спадкоємців).
Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Після смерті ОСОБА_7 була відкрита спадщина на 1/3 частину зазначеної квартири на підставі заяви ОСОБА_3 (т.1 а.с. 231-248). Чоловік померлої ОСОБА_7 – ОСОБА_6 та її син ОСОБА_8 також прийняли спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно мешкали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини (т. 1 а.с. 242).
Після смерті ОСОБА_6 була відкрита спадщина на 4/9 спірної квартири на підставі заяви ОСОБА_3 (т.2 а.с. 6). ОСОБА_8 також прийняв спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно мешкав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини (т. 2 а.с.17).
Таким чином, після смерті ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1 належало ОСОБА_3 в розмірі 1/3 частини квартири, а ОСОБА_8 – 2/3 частини квартири.
Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 30 березня 2018 року було задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_9 про визнання недійсним договору купівлі – продажу кв. АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 14-16).
Постановою Апеляційного суду Донецької області від 19 липня 2018 року рішення суду першої інстанції було частково змінено, скасовано в частині скасування державної реєстрації договору купівлі – продажу, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , в іншій частині рішення залишено без змін (т. 1 а. с. 17-19).
Також судом першої інстанції встановлено, що спадкова справа відносно майна ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 відсутня (т. 2 а.с. 1).
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не набула права власності у встановленому законом порядку на 2/3 частини спірної квартири, а тому правові підстави для витребування цієї частини майна відсутні.
Порядок прийняття спадщини визначений ст.ст. 1268, 1269.
Судом встановлено, що позивачка на день смерті свого брата ОСОБА_8 з ним не проживала, заяву до нотаріальної контори у встановленому законом порядку не подавала.
Пояснення представника позивачки в судовому засіданні про те, що заяву ОСОБА_3 про прийняття спадщини було повернуто нотаріусом є безпідставними, оскільки його дії позивачкою не оскаржувалися, із заявою про надання додаткового строку для прийняття спадщини після смерті брата вона до суду не зверталася.
Таким чином суд обґрунтовано вважав недоведеним факт прийняття позивачкою спадщини після смерті ОСОБА_8 , а тому доводи скарги в цій частині є безпідставними.
Згідно вимог ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15 зроблено висновок, що «згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. 
У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».
За таких обставин, ефективним способом захисту права ОСОБА_3 є віндикаційний позов до ОСОБА_1 , за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру, а не позов про визнання права власності та про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири.
Доводи апеляційної скарги відповідачки щодо пропуску позивачкою строку позовної давності у цій справі є помилковими виходячи з наступного.
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Отже, за змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи – носія порушеного права (інтересу).
При цьому в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, позовна давність починає обчислюватися з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.
Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.
Аналіз статті 261 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.
Таким чином, позивачка могла дізнатися про порушення своїх прав з приводу незаконного продажу спадкового майна і, відповідно, пред`явити позов у порядку віндикації в залежності від того, хто є власником спірного майна на певний час, з моменту ухвалення Апеляційним судом Донецької області постанови від 19 липня 2018 року, яким рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 30 березня 2018 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , залишено без змін. Отже, строк позовної давності позивачем не пропущено.
Аналогічний висновок містить постанова Верховного Суду від 01 липня 2019 року у справі № 711/8934/17-ц, провадження № 61-8089св19.
З інших підстав рішення суду не оскаржується.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 листопада 2019 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 28 січня 2020 року.

Судді       В.М. Барков

І.П. Мироненко

Є.Є. Мальцева