ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

12 лютого 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/3797/19
Головуючий у першій інстанції – Логвіна Т. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/211/20

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючої-судді Шитченко Н.В.,
суддів Бобрової І.О., Висоцької Н.В., ,
із секретарями Зіньковець О.О., Шкарупою Ю.В.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Деснянський відділ державної виконавчої служби міста Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області,     
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 жовтня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту,
місце ухвалення судового рішення – м. Чернігів,
час проголошення рішення суду – 09 год. 07 хв.,
дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції – 5 листопада 2019 року.

                                     У С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», звернулося з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило скасувати арешт нерухомого майна відповідача за реєстраційними номерами № 7848028, № 7848241, № 9523588, що знаходиться в іпотеці у банка, а саме, житлового будинку загальною площею 72,1 кв.м, та земельної ділянки площею 0,0471 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що був накладений Деснянським ВДВС на підставі постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03 вересня 2008 року та від 15 лютого 2010 року.
Заявлені вимоги мотивовані тим, що за укладеним 02 липня 2007 року з ОСОБА_1 кредитним договором банк повністю виконав свої зобов`язання щодо надання кредиту у розмірі 50 000 доларів США. У забезпечення виконання відповідачем зобов`язань щодо повернення кредиту був укладений іпотечний договір, згідно з яким відповідач передав в іпотеку належні йому на праві приватної власності житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 .
Представник позивача зазначав, оскільки відповідач свої зобов`язання щодо повернення визначених договором коштів належним чином не виконав і має кредитну заборгованість, банк мав намір скористатись правом кредитора та іпотекодержателя, звернувши стягнення на вищезазначене майно шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем, проте дізнався, що на іпотечне майно накладено арешт, і відповідні записи внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та обтяжень. Оскільки указані обтяження були накладені на майно вже після підписання договору іпотеки та  реєстрації іпотеки, враховуючи вимоги ЗУ «Про іпотеку» та ЗУ «Про виконавче провадження», банк має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок спірного нерухомого майна.
Рішенням від 31 жовтня 2019 року Деснянський районний суд м. Чернігова позов АТ «Альфа-Банк» задовольнив. Зняв арешт нерухомого майна ОСОБА_1 за реєстраційними номерами № 7848028, № 7848241, № 9523588, що знаходиться в іпотеці АТ «Укрсоцбанк», а саме, житлового будинку жилою площею 48,8 кв.м, загальною площею 72,1 кв.м, та земельної ділянки площею 0,0471 га кадастровий номер 7410100000:02:033:5108, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , який був накладений Деснянським ВДВС на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03 вересня 2008 року та від 15 лютого 2010 року.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції залишив поза увагою відсутність у матеріалах справи доказів, які б підтверджували наявну кредитну заборгованість на дату подання позову та її розмір, це питання не досліджувалось і під час розгляду справи.
Відповідач зазначає, що посилання банка на наміри звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст. 4 ЦПК України не є предметом судового захисту. 
Звертає увагу на ту обставину, що банк вже скористався наданим йому правом на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки 19 серпня 2008 року приватним нотаріусом Коваленком В.В. був вчинений виконавчий напис про стягнення з нього на користь АКБСР «Укрсоцбанк» заборгованості у розмірі 281 668,67 грн шляхом звернення стягнення на нерухоме майно – житловий будинок і земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Повторне звернення стягнення на предмет іпотеки у будь-який спосіб ні ЗУ «Про іпотеку», ні умовами іпотечного договору не передбачено.
Указує, що у 2016 році позивач, звернувшись до суду з позовом, намагався вдруге тягнути з нього кредитну заборгованість у сумі 3 107 797,79 грн. Рішенням апеляційного суду від 01 лютого 2017 року було скасоване рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 листопада 2016 року про задоволення позову та відмовлено у задоволенні позову банку. Дійшовши такого висновку, суд апеляційної інстанції указав, що, пред`явивши у 2008 році вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків та пені, банк змінив строк виконання основного зобов`язання, і протягом строку позовної давності до суду з відповідним позовом не звертався.
Наголошує на тому, що відповідно до п. 7 ч. 11 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла до 10 червня 2017 року) кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Норми, на які посилається суд у своєму рішенні, не регулюють спірні правовідносини, тобто не дають банку підстав просити скасувати арешт у судовому порядку, накладеному в порядку здійснення виконавчого провадження.
Наполягає на тому, що не є належним відповідачем у даній справі, оскільки всі арешти, які є предметом позову, накладені не за його заявами і не в його інтересах, а органом ДВС у виконавчих провадженнях, стягувачем у яких було АТ «Укрсоцбанк», тобто в інтересах останнього, проте у позові позивачем зазначається, що про наявність указаних арештів йому стало відомо лише з інформаційних довідок з реєстру.
Позивачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.
Заслухавши суддю–доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Задовольняючи позовні вимоги АТ «Альфа-Банк», суд першої інстанції виходив з того, що обтяження були накладені на іпотечне майно після підписання договору іпотеки від 02 липня 2007 року та реєстрації іпотеки, і, враховуючи приписи ст.ст. 3, 33 ЗУ «Про іпотеку» та ст.ст. 51, 56, 59 ЗУ «Про виконавче провадження», позивач має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок спірного нерухомого майна, яке перебуває у нього в іпотеці.
Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства. 
У справі встановлено, що 02 липня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 був укладений договір невідновлювальної кредитної лінії № 935/2-032, згідно з умовами якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредит у сумі 50 000 доларів США зі сплатою 13,5 % річних із щомісячним погашенням кредиту з кінцевим строком повернення до 01 липня 2022 року (а.с. 5-9). 
З метою забезпечення виконання кредитного зобов`язання 02 липня 2007 року між сторонами був укладений іпотечний договір б/н, предметом якого було належне відповідачу на праві приватної власності нерухоме майно, а саме, житловий будинок загальною площею 72,1 кв.м та земельна ділянка площею 0,0471 га, які розташовані по АДРЕСА_1 . На день підписання договору вартість житлового будинку становила 273 079 грн, а вартість земельної ділянки – 89 028 грн, які були визначені сторонами (а.с. 10-13).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 04 березня 2019 року на вищезазначене іпотечне майно накладено арешт та внесено відповідні записи № 7848028, № 7848241, № 9523588 до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна (а.с. 16-18). Обтяжувачем є Деснянський ВДВС Чернігівського МУЮ, обтяження зареєстровано 03 вересня 2008 року та 16 лютого 2010 року на підставі постанов про відкриття виконавчого провадження  № 8862167 від 03 вересня 2008 року та № 17413564 від 15 лютого 2010 року.
З листа начальника Деснянського ВДВС міста Чернігів від 28 жовтня 2019 року вбачається, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 17413564 з виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Коваленка В.В. № 7479 від 19 серпня 2008 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АКБ «Укрсоцбанк» 281 688,67 грн шляхом звернення стягнення на житловий будинок, жилою площею 48,8 кв.м, загальною площею 72,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 72-73).
Також у цьому листі зазначено, що 15 лютого 2010 року державним виконавцем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, якою накладено арешт на житловий будинок, загальною площею 72,1 кв.м, розташований по АДРЕСА_1 . 11 травня 2010 року виконавче провадження було завершено на підставі п. 10 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавчий документ направлено за належністю до Підрозділу примусового виконання рішень ВДВС ГУЮ у Чернігівській області. На даний час матеріали виконавчого провадження № 17413564 знищено у зв`язку із закінченням строку зберігання завершеного виконавчого провадження, переданого до архіву.
Виконавче провадження № 8862167 з виконання цього ж виконавчого документу, перебувало на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Чернігівській області. На даний час виконавчий напис № 7479 від 19 серпня 2008 року на виконанні у Деснянському ВДВС не перебуває.
Рішенням від 22 листопада 2016 року Деснянський районний суд м. Чернігова задовольнив позов ПАТ «Укрсоцбанк» та стягнув на його користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 935/2-032 від 02 липня 2007 року в розмірі 122 121,65 доларів США, що еквівалентно 3 107 797,79 грн. Рішенням від 01 лютого 2017 року Апеляційний суд Чернігівської області задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасував рішення суду першої інстанції та відмовив у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості (а.с. 44-46).  
Звернувшись до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, АТ «Альфа-Банк» зазначало, що має законне право реалізувати своє право щодо задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки шляхом зняття арешту з даного нерухомого майна за рішенням суду, оскільки указані обтяження були накладені на майно вже після підписання договору іпотеки та реєстрації іпотеки, банк має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок спірного нерухомого майна.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
Згідно з ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека – це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до ст.ст. 12, 33 ЗУ «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.
Частиною 1 ст. 12 Закону визначено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання – звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
За змістом ч.ч. 6, 7 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.
Зі змісту наведених норм ЗУ «Про іпотеку» можна зробити висновок, що в разі коли належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше за накладення арешту для задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд має звільнити з-під арешту іпотечне майно. 
За змістом ч. 1 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції від 12 травня 2006 року, чинній на момент укладення іпотечного договору) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно з положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення іпотечного договору) договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений ст. 51 ЗУ «Про виконавче провадження». Згідно з ч. 7 даної норми примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень ЗУ «Про іпотеку».
За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Статтею 59 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлений порядок зняття арешту з майна та передбачені підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна боржника або його частини. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Згідно з роз`ясненнями п. 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року № 5, при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно додержуючись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів.
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
На думку колегії суддів, суд першої інстанції, проаналізувавши наведені норми та дослідивши обставини справи, прийшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, враховуючи те, що накладення арешту на предмети іпотеки – житловий будинок та земельну ділянку порушує права іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, а отже доводи позивача про наявність порушеного права, яке підлягає захисту шляхом зняття арешту з нерухомого майна, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи.
Відомості з Державного реєстру іпотек свідчать про те, що іпотека житлового будинку загальною площею 72,1 кв.м та земельної ділянки площею 0,0471 га, які розташовані по АДРЕСА_1 була зареєстрована 02 липня 2007 року приватним нотаріусом Беловою О.С. на підставі іпотечного договору від 02 липня 2007 року, за яким іпотекодержателем є АКБ «Укрсоцбанк» (а.с. 18). 
На підставі постанови державного виконавця Деснянського ВДВС про відкриття виконавчого провадження від 03 вересня 2008 року реєстратором Чернігівської філії ДП «Інформаційний центр» було зареєстровано арешт нерухомого майна – зазначеного вище житлового будинку та земельної ділянки за реєстраційними номерами відповідно 7848028 та 7848241. 
На підставі іншої постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 15 лютого 2010 року реєстратором було зареєстровано арешт житлового будинку по АДРЕСА_1 за реєстраційним номером 9523588.   
З наведеного вбачається, що зареєстрована іпотека виникла раніше за арешт іпотечного майна, а оскільки пріоритет права іпотекодержателя на задоволення своїх вимог виникає з моменту державної реєстрації іпотеки, суд дійшов обґрунтованого висновку про зняття арешту з нерухомого майна.
Порушення боржником кредитного зобов`язання є умовою реалізації прав кредитора, гарантованих іпотекою. При цьому накладення арешту на майно порушує право кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.
Стверджуючи в апеляційній скарзі про те, що судом не досліджувалось питання наявної кредитної заборгованості на дату подання позову та її розмір, ОСОБА_1 жодних доказів відсутності боргу перед банком на час вирішення спору не надав. З матеріалів цивільної справи вбачається, що за вчиненим виконавчим написом в іпотечному договорі розмір заборгованості відповідача перед банком становив 281 668,67 грн.
Не являються підставою для скасування судового рішення посилання відповідача на те, що намір банку звернути стягнення на предмет іпотеки не може бути предметом судового захисту, оскільки право іпотекодержателя в порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки  визначено у іпотечному договорі (п. 4.5.3 договору). Є очевидним те, що накладені виконавцем арешти такому праву перешкоджають. 
Згідно з положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення іпотечного договору) договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Отже, вчинення 19 серпня 2008 року приватним нотаріусом Коваленком В.В. виконавчого напису про стягнення з відповідача на користь АКБСР «Укрсоцбанк» заборгованості у розмірі 281 668,67 грн шляхом звернення стягнення на нерухоме майно – житловий будинок і земельну ділянку по АДРЕСА_1 узгоджується з положеннями наведеної вище статті ЗУ «Про іпотеку». Таким чином доводи ОСОБА_1 про те, що банк вже скористався наданим йому правом на звернення стягнення на предмет іпотеки, що унеможливлює звернення з цим позовом, не ґрунтується на нормах закону.
Апеляційним судом відхиляються також посилання відповідача на те, що позивач намагається вдруге стягнути з нього кредитну заборгованість, пропустивши строки позовної давності, оскільки предметом спору є зняття арешту з нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, а не стягнення заборгованості з ОСОБА_1 
Іпотека є чинною, іпотечний договір містить відповідне іпотечне застереження щодо можливості передачі іпотекодержателю права власності в порядку забезпечених іпотекою зобов`язань, в порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку»,  а заборгованість відповідачем не погашена.
Як убачається з матеріалів справи, виконавчі провадження, в ході яких були накладені арешти на нерухоме майно, на час вирішення даного спору на примусовому виконанні не перебувають (а.с. 92-94), а отже позивач позбавлений можливості зняти арешти в порядку, передбаченому ЗУ «Про виконавче провадження». Відтак не має правового значення залучення до участі у справі Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби ГУЮ у Чернігівській області, де перебувало на виконанні виконавче провадження № 8862167, як на цьому наголошує в апеляційній скарзі відповідач, оскільки арешт на майно накладався державним виконавцем Деснянського відділу ДВС, який до участі у справі залучений.   
Відхиляються також доводи відповідача про те, що він не є належним відповідачем у справі з огляду на те, арешт накладений не за його заявами та не в його інтересах, оскільки ОСОБА_1 є власником нерухомого майна – житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Відсутність такого процесуального статусу ОСОБА_1 , на майно якого накладено арешт, унеможливило б вирішення питання про зняття арешту зі спірного майна, оскільки прямо впливає на права та інтереси боржника.
Ураховуючи наведені вище обставини у сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги  не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування  відсутні.                  
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -   
  
                                     П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 жовтня 2019 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2020 року.

Головуюча:                                               Судді: