КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
справа № 2-4274/10                               Головуючий у 1-й інстанції суддя: Бобровник О.В.
 
18 лютого 2020 року                                                                                                       м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
судді-доповідача - Саліхова В.В.
суддів: Вербової І.М., Шахової О.В., 
секретаря судового засідання: Дячук І.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 листопада 2010 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Концерну «Військторгсервіс» про визнання права на квартиру та передання її у безстрокове користування, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2010 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Концерну «Військторгсервіс» та просили визнати на ними право на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача передати їм спірну квартиру у безстрокове користування.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08 листопада 2010 року позов задоволено. Визнано право ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язано Концерн «Військторгсервіс» передати позивачам зазначене житло у безстрокове користування.
В апеляційній скарзі Міністерство оборони України просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Зазначає, що всупереч вимогам законодавства апелянта не було залучено судом до участі у справі, який є власником спірного нерухомого майна.
В обґрунтування своїх доводів вказує, що  ОСОБА_1 договір найму житлового приміщення укладений не був, що свідчить про порушення колишнім керівництвом Концерну «Військторгсервіс» законодавства України.
Зазначає, що рішень про надання згоди на передачу спірного нерухомого майна Міністерством оборони України, як суб`єкта управління майном, не приймалось та Фондом державного майна така передача майна не погоджувалась.
Звертає увагу на те, що оскаржуваним рішенням порушує права та інтереси Міністерства оборони України та призводить до нанесення збитків державі.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2315/2020	
У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. Зазначають, що відповідно до Статуту та фінансового плану Концерну на 2009 рік, затвердженого Міністерством оборони України, Концерном було придбано двокімнатну квартиру, яка у відповідності до ст. ст. 121 - 123 ЖК УРСР надана ОСОБА_1 як службова у володіння та користування, відповідно до рішення комісії з питань надання житлових приміщень працівникам Концерну «Військторгсервіс». Вказують, що з жовтня 2009 року сплачують комунальні послуги за двокімнатну квартиру щомісяця в повному обсязі по теперішній день. 
Здійснення позивачами невід`ємних покращень житла за згодою відповідача балансоутримувача нерухомого майна, яке перебуває в його господарському віданні та фактична попередня згода останнього, дають всі підстави передати позивачам вказане жиле приміщення у безстрокове користування, тим самим виключити із черги на забезпечення житловою площею із гарнізону та реалізувати державою права позивача на житло.
Вказує, що відповідач відповідно до вимог законодавства України придбав житлове приміщення та надав його позивачам для проживання.
Звертають увагу на те, що до спірних правовідносин не застосовується Порядок відчуження державної власності, затверджений Постановою КМКУ №803 від 06.06.2007 та не підлягає погодженню Фондом державного майна.
Міністерство оборони України щорічно отримувало інформацію про нерухоме майно, яке обліковується на балансі Концерну.
У відзиві на апеляційну скаргу Генеральний директор Концерну «Військторгсервіс» О.Байда просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові. Зазначив, що рішення про передачу житлового приміщення позивачу було прийнято трудовим колективом та комісією з питань надання житлових приміщень працівникам Концерну «Військторгсервіс». Спірній квартирі було надано статус службового житла та до користування таким приміщенням застосовуються правила про договір найму. Концерн «Військторгсервіс» вважає, що спірна квартира, яка є державною власністю вибула поза волею власника зазначеного майна Міністерства оборони України.
У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 заперечували проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.
Представник Міністерства оборони України та представник Концерну «Військторгсервіс» підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представників  ОСОБА_1 ., Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс», перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції враховував положення ст. ст. 9, 121, 122 Житлового кодексу УРСР, визнання представником відповідача позову у повному обсязі та дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.
З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, враховуючи наступне.
З матеріалів справи вбачається та встановлено при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, що 08.10.2009 Концерном «Військторгсервіс» в особі колишнього генерального директора ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу з ОСОБА_5 № 2425 про купівлю квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до умов договору, Концерном придбано у ОСОБА_5 належну їй на праві власності квартиру загальною площею 44,7 м2, що складається з двох жилих кімнат.
У зазначеному договорі вказано, що згідно Висновку про вартість майна, зробленого 22.09.2009, ТОВ «Агентство нерухомості «Благовіст», ринкова вартість відчужуваної квартири становить 883 230,00 грн.
ОСОБА_1 , перебував на посаді першого заступника генерального директора Концерну «Військторгсервіс».
Як учасник бойових дій, користуючись відповідними пільгами, звільнений в запас за вислугою 25 років, включений до списку осіб, що мають першочергове право на отримання квартири.
У 2009 році ОСОБА_1 звернувся до колишнього генерального директора ОСОБА_4 . Концерну «Військторгсервіс» з проханням про надання йому службової квартири для проживання.
Згідно з протоколу № 1 від 09.10.2009 засідання комісії з питань надання житлових приміщень працівникам Концерну «Військторгсервіс» було прийнято рішення про надання службового житла за адресою: АДРЕСА_1 , першому заступнику генерального директора Концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_1 з родиною у складі 2-х осіб. (а. с. 155-156).
19.10.2009 ОСОБА_1 з сім`єю з 2-х чоловік було видано ордер від 16.10.2009 на право вселення у двох кімнатну квартиру, що є власністю Концерну «Військторгсервіс» (а. с. 123).
Згідно довідки форми № 3 Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» структурний підрозділ ВСП «Чоколівський» № 803 від 09.08.2010 власником особового рахунку квартири АДРЕСА_1 є Концерну «Військторгсервіс» (а. с. 103).
В даній квартирі зареєстровані позивачі.
29.10.2009 ОСОБА_1 було подано доповідну записку про необхідність проведення часткового ремонту у службовій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , з клопотанням про надання дозволу на проведення ремонтних робіт (а. с. 128).
На засіданні комісії з питань надання житлових приміщень працівникам Концерну «Військторгсервіс» від 30.10.2009 було розглянуто питання про надання дозволу на проведення ремонтних робіт та дозволено їх проведення в  квартирі за рахунок власних коштів, як невід`ємного поліпшення житла (а. с. 129).
ОСОБА_1 зазначив, що він, як військовослужбовець звільнений в запас за вислугою 25 років, був включений до списку та перебуває на обліку осіб, які мають право на позачергове отримання житла. Проте, Міністерством оборони України на його звернення надано відповідь, що забезпечити його з родиною житлом на даний час немає можливості, оскільки на даний час житлом забезпечуються військовослужбовці, які перебувають на обліку з 1991 року. На даний момент ОСОБА_1 працює в Концерні «Військторгсервіс» на посаді першого заступника генерального директора. На підставі рішення, прийнятого на засіданні комісії з питань надання житлових приміщень працівникам Концерну «Військторгсервіс» від 09.10.2009, ОСОБА_1 з родиною у складі 2-х осіб було надано службове житло за адресою: АДРЕСА_1 .
Оскільки квартира потребувала проведення капітального ремонту, на підставі дозволу комісії з питань надання житлових приміщень працівникам Концерну «Військторгсервіс» від 30.10.2009, ОСОБА_1 було проведено ремонті роботи за рахунок власних коштів.
Враховуючи, що право позивачів на житло встановлено Законом України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей», проте можливість забезпечення таким житлом на даний момент у держави відсутня, ОСОБА_1 звертався до Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації з проханням передати спірну квартиру у приватну власність, проте в задоволенні даного клопотання було відмовлено.
Враховуючи проведення позивачами ремонтних робіт в службовій квартирі за власні кошти, їх право на забезпечення житлом передбачено нормами чинного законодавства України, вони звернулися до суду із відповідним позовом.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності із призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (ч. 5 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР).
Відповідно до ст. 31 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.
Підстави для визнання громадян потребуючими поліпшення житлових умов наведені законодавцем у ст. 34 Житлового кодексу Української РСР.
Громадяни визнаються потребуючими поліпшення житлових умов і з інших підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.
Громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, беруться на облік для одержання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду та вносяться до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, порядок ведення якого визначає Кабінет Міністрів України.
Відповідно вимог ст. 51 ЖК УРСР жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.
За вимогами ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. 
Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР.
Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу СРСР. 
Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири (ч. 1 ст. 118 ЖК УРСР).
На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет місцевої ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (ч. 1 ст. 122 ЖК УРСР).
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (ч. 2 та 3 ст. 64 ЖК УРСР).
Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного житлового фонду. 
Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.
Ордер є єдиною підставою для вселення в надане (службове) жиле приміщення.
Матеріали справи свідчать, що згідно з протоколу № 1 від 09.10.2009 засідання комісії з питань надання житлових приміщень працівниками Концерну «Військторгсервіс» було прийнято рішення про надання службового житла за адресою: АДРЕСА_1 , першому заступнику генерального директора Концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_1 з родиною у складі 2-х осіб. (а. с. 155-156)
19.10.2009 ОСОБА_1 з сім`єю з 2-х чоловік було видано ордер від 16.10.2009 на право вселення у двох кімнатну квартиру, що є власністю Концерну «Військторгсервіс» (а. с. 123). В вищезгаданому ордері відсутні данні  про те, що спірне житло є службовим. 
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено і це не заперечували сторони, що спірній квартирі ніколи не надавався статус службової квартири відповідно до вимог чинного законодавства. 
Також під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що Концерн «Військторгсервіс» є державним господарським підприємством, що засноване на державній власності та входить до складу Міністерства оборони України.
Відповідно до п. 7.3 Статуту Концерну, затвердженого наказом Міністра оборони України від 25.05.2005 № 358 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що майно Концерну є державною власністю і закріплюється ним на праві господарського відання.
Здійснюючи право господарського відання, Концерн володіє, користується і розпоряджається зазначеним майном з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна з згодою Органу управління майном у випадках, передбачених чинним законодавство України.
Відповідно до п. 7.5 Статуту Концерну визначено, що відчуження основних фондів Концерну здійснюється ним лише за попередньою згодою Органу управління майном і, як правило, на конкурентних засадах, відповідно до чинного законодавства України.
Пунктом 7.6 Статуту визначено, що Концерн не має права безоплатно передавати закріплене за ним майно іншим юридичним чи фізичним особам, крім випадків та в порядку, передбаченому чинним законодавством України.
Пунктом 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 № 803 передбачено, що відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу (далі - згода) відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує  його  функції у межах, визначених законодавчими актами (далі - суб`єкт управління). 
Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб`єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна. 
Рішення про надання згоди та погодження на відчуження майна приймається лише за таких умов: 
відчуження майна не обмежує провадження суб`єктом господарювання виробничої та іншої діяльності та/або відповідно до економічних, технічних (або інших) показників подальше використання майна є неможливе та/або економічно недоцільне; 
відчуження майна не впливає на цілісність майнового комплексу суб`єкта господарювання або його структурного підрозділу; 
відчуження майна, що не зазначене у пункті 5 цього Порядку, та відповідає вимогам, визначеним в абзаці другому пункту 4 цього Порядку. 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Частина 1 ст. 63 ЖК УРСР визначає, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.
Таким чином, відчуження основних фондів Концерну здійснюється ним лише за попередньою згодою Органу управління майном - Міністерством оборони України. 
Концерн не має права безоплатно передавати закріплене за ним майно іншим юридичним чи фізичним особам,
Встановлено, що Міністерству оборони України про факт відчуження нерухомого державного майна йому стало відомо лише з листа Концерну «Військторгсервіс» від 05.09.2019 № 07/1559, в якому Концерн зазначив про те, що на виконані у Солом`янському районному відділі державної виконавчої служби міста Києва перебуває виконавчий лист по справі № 826/4547/13-а за позовом Державної фінансової інспекції до Концерну «Військторгсервіс» про зобов`язання вчинити дії та виконати вимоги Державної фінансової інспекції в м. Києві від 04.04.2013 № 26-072-1414/4513 визначені за результатами проведеної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Концерну «Військторгсервіс» за період з 01.01.2009 по 01.12.2012.
Листом від 16.08.2019 № 07/1449 Концерн звернувся до Північного офісу Державної аудиторської служби з проханням надати матеріали ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Концерну за період з 01.01.2009 по 01.12.2012 від 20.02.2013 № 072-30/626. 
За результатами ознайомлення з матеріалами ревізії перевіркою було встановлено, що за даними бухгалтерського обліку Концерну «Військторгсервіс» у періоді, що підлягав ревізії та станом на момент її завершення обліковувалася квартира, яку за відсутності згоди (дозволу) відповідного суб`єкта управлінням майном, в особі Міністерства оборони України, було передано колишньому заступнику генерального директора Концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Встановлено, що спірна квартира потребувала проведення капітального ремонту, на підставі дозволу комісії з питань надання житлових приміщень працівникам Концерну «Військторгсервіс» від 30.10.2009, ОСОБА_1 було проведено ремонті роботи за рахунок власних коштів.
Матеріали справи свідчать про те, що єдиною підставою, яка була зазначена в позові, про передачу спірної квартири у безстрокове користування було посилання позивача на проведення ним ремонту спірної квартири за власні кошти.
Колегія суддів вважає, що вказана обставина не може бути підставою для задоволення вказаних позовних вимог, оскільки не має за собою будь-якого правового підґрунтя.
Більш того, як встановлено при розгляді справи в суді апеляційної інстанції позивач і так має право постійного користування спірною квартирою, оскільки останній, у встановленому законним порядком, статусу службової квартири ніколи не надавалося.
Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Враховуючи вищевикладене та відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 листопада 2010 року скасувати.
Ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Концерну «Військторгсервіс» про визнання права на квартиру та передання її у безстрокове користування відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.
 
Повний текст постанови складено 19.02.2020.
 
Головуючий:                                                                       В.В. Саліхов

Судді:                                                                                   І.М. Вербова

                                                                                              О.В. Шахова