ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 161/19420/17
 
провадження № 61-45428св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
 
позивач – Квартирно-експлуатаційний відділ м. Володимир-Волинський Міністерства оборони України,
відповідач – ОСОБА_1 ,
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський Міністерства оборони України на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 квітня 2018 року ОСОБА_2 та на постанову апеляційного суду Волинської області від 04 вересня 2018 року в складі колегії суддів Карпук А. А., Бовчалюк З. А., Осіпука В. В.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2017 року КЕВ м. Володимир-Волинський звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 та просив виселити її з квартири АДРЕСА_1 ) без надання іншого житлового приміщення. 
В обґрунтування позову КЕВ зазначав, що в 2004 році військовослужбовцю   ОСОБА_3 , який проходив військову службу в ВЧ НОМЕР_1 , виданий ордер на вселення та проживання в квартирі АДРЕСА_2 на сім`ю з трьох осіб, до складу якої входили він, дружина    ОСОБА_1 та дочка    ОСОБА_1 . 
Указаний гуртожиток перебуває у власності Міністерства оборони України та знаходиться на балансі КЕВ м. Володимир-Волинського Міністерства оборони України.
У 2006 році ОСОБА_3 забезпечений квартирою в м. Вінниця за останнім місцем служби на сім`ю в складі трьох осіб.
Наказом Міністра оборони України від 10 серпня 2009 року № 643 ОСОБА_3 звільнений з військової служби в запас і 02 вересня 2009 року виключений із особового складу військової частини.
Позивач уважав, що відповідно до чинного законодавства ОСОБА_1 зобов`язана звільнити займане нею житло.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Луцького міськрайонного суду від 19 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що позов поданий після спливу позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем, а тому наявні правові підстави для відмови в задоволенні позову з цієї підстави.
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду 
 
Постановою апеляційного суду Волинської області від 04 вересня 2018 року апеляційну скаргу КЕВ рішення Луцького міськрайонного суду від 19 квітня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. 
 
Апеляційний суд виходив із того, що суд відмовляє в задоволенні позову з пістав пропуску позовної давності, якщо є підстави для задоволення позову по суті, а правові підстави для задоволення даного позову відсутні, тому в задоволенні позову необхідно відмовити з підстав недоведеності позовних вимог.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
03 жовтня 2018 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Володимир-Волинський подав до Верховного Суду касаційну скаргу на зазначені судові рішення.
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі позивач просить скасувати оскаржувані судові рішення як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права та прийняти нове рішення про задоволення позову.
 
Указував, що відповідач проживає в гуртожитку без достатніх правових підстав, а тому підлягає виселенню з цього житла.
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У листопаді 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на дану касаційну скаргу, в якому вона просила залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без змін. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що ордером від 29 жовтня 2004 року № 5 Луцької            КЕЧ району Міністерства оборони України Юдіну В. В. надане право на зайняття двох кімнат у квартирі АДРЕСА_2 на сім`ю з трьох осіб: він, дочка             ОСОБА_1 та дружина ОСОБА_1 (відповідач). 
 
Відповідач зареєстрована та проживає в квартирі  
АДРЕСА_2 , у якому розташована квартира, є гуртожитком для проживання військовослужбовців та членів їх сімей, перебуває на обслуговуванні та балансі КЕВ м. Володимир-Волинський і є державною власністю.
 
Згідно з витягом із наказу командира ВЧ НОМЕР_2 від 02 вересня 2009 року № 161 на підставі наказу Міністра оборони України від 10 серпня 2009 року № 643 ОСОБА_3 звільнений у запас.
 
Із 02 вересня 2009 року ОСОБА_3 виключений зі списків особового складу частини, усіх видів забезпечення та направлений для зарахування на військовий облік до Вінницького ОМВК м. Вінниця.
 
За місцем проходження служби в м. Вінниця ОСОБА_3 був забезпечений службовим житлом – однокімнатною квартирою, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_3 , на склад сім`ї з трьох осіб: ОСОБА_3 , дружина ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_1 
 
Квартиру в АДРЕСА_3 ОСОБА_3 здав квартирним органам Міністерства оборони України.
 
09 вересня 2018 року ОСОБА_1 подала заяву про застосування позовної давності.
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.
 
Згідно з частиною другою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. А відповідно до частини четвертої цієї статті суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
 
Конституція України в частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
За змістом статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
Колегія суддів погоджується з доводами суду апеляційної інстанції, що розгляд цієї справи повинен відбуватися, зокрема, у контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», в якому викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.
 
Європейський суд з прав людини констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме – від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
 
Установивши, що ОСОБА_1 вселилася в кімнату в гуртожитку на підставі спеціального ордеру, постійно проживає та зареєстрована там, не мала іншого житла на момент подання позову про виселення, апеляційний суд зробив правильний висновок, що відповідач має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена кімната у гуртожитку є їх «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.
 
Той факт, що в пункті 5.2 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737, відповідно до якого гуртожитки призначаються для тимчасового проживання, не може бути беззаперечним аргументом на користь припинення права на повагу до житла відповідача в формі такого втручання держави як виселення її з кімнати в гуртожитку.
 
У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили (частина сьома статті 10 ЦПК України), а у разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України (частина восьма статті 10 ЦПК України). З огляду на вказане справа повинна бути проаналізована згідно з положеннями ЖК, Конвенції та відповідної практики Європейського суду з прав людини.
 
Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому Верховний Суд повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідача з кімнати у гуртожитку, що є службовим житлом, без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції.
 
«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
 
Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
 
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК «ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом». Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК «виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. … Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду».
 
Відповідно до статті 124 ЖК робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
 
Оскільки «функція пояснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року), Верховний Суд тлумачить положення абзацу сьомого статті 125 ЖК як таке, що гарантує неможливість виселення без надання іншого житлового приміщення одиноких осіб, які проживають разом з їхніми малолітніми дітьми та не мають іншого житла.
 
Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції.
 
За змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання в право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
 
Позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідача без надання їй іншого житлового приміщення, ні співрозмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).
 
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від               28 березня 2018 року в справі № 357/3258/16 (провадження № 61-575св18).
 
Ураховуючи викладене, правильним є висновок апеляційного суду про відсутність правових підстав для задоволення позову в даній справі. 
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судами обставин і незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім. 
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК Українипідстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення – без змін.
 
Керуючись статтями 389, 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський Міністерства оборони України залишити без задоволення.
 
Постанову апеляційного суду Волинської області від 04 вересня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                    Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                В. І. Журавель
 
                                                                                                                М. М. Русинчук