П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

11 лютого 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/5945/19 	
                                                                                                               Головуючий в І інстанції: Андрухів В.В.
                                                                                                                              Місце ухвалення: м. Одеса
                                                                                                                              Дата складання повного тексту: 13.12.2019р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого    –  Ступакової І.Г.
суддів               –  Бітова А.І.
                                                 –  Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

07 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить: - визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, тобто з 03.08.2018 року по 06.06.2019 року з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці; - зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 03.08.2018 року по 06.06.2019 року з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці, а саме 173265,40 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу військової частини 03.08.2018 року. Разом з тим, повний розрахунок з ним при звільненні проведений лише 06.06.2019 року. Отже, на думку позивача, існує затримка у виплаті йому індексації грошового забезпечення.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, просить скасувати ухвалу від 10.12.2019р. та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що приймаючи ухвалу про залишення без розгляду позову, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, про застосування трьох місячного строку, оскільки повинен був застосувати норми ч.2 ст. 122 КАС України, якими передбачений шести місячний строк звернення до суду із адміністративним позовом.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 02.07.2018 року №124 позивача звільнено з військової служби у запас, що підтверджується витягом з наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 23.06.2018 року №376.
Позивач вказав, що військову службу він проходив у Командуванні Військово-Морських Сил Збройних Сил України, при цьому на грошовому забезпеченні перебував при військовій частині НОМЕР_1 , де йому нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення до дня звільнення з військової служби.
Під час звільнення з військової служби у запас позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 року по серпень 2018 року.
Позивач зазначив, що заявою від 28.08.2018 року він звернувся до військової частини НОМЕР_1 з приводу врегулювання питання виплати йому індексації грошового забезпечення, але йому надали відповідь від 29.08.2018 року №1747, що відповідно до листа Директора Департаменту фінансів від 04.01.2016 року №248/3/9/1/2 у зв`язку із внесенням змін до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення" (із змінами), індексацію грошового забезпечення не нараховується до окремого роз`яснення.
Фактично вказаним листом від 29.08.2018 року №1747 військова частина НОМЕР_1 відмовила позивачу у задоволенні заяви від 28.08.2018 року та у виплаті йому індексації грошового забезпечення.
Позивач вказав, що 02.10.2018 року він звернувся до Одеського окружного адміністративного суду та просив: визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 03.08.2018 року; зобов`язати військову частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період 01.01.2016 року по 03.08.2018 року.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду 03.12.2018 року по справі №1540/5127/18 суд визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року.
Позивач вказав, що 08.01.2018 року військова частина НОМЕР_1 звернулась до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою по справі №1540/5127/18. 26.03.2019 року П`ятий апеляційний адміністративний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 .
10.05.2019 року військова частина НОМЕР_1 звернулась до Касаційного адміністративного суду, який рішенням від 20.05.19 року відмовив у відкритті провадження.
Позивач зазначив, що Військова частина НОМЕР_1 виконала рішення суду тільки у червні 2019 року, коли нарахувала та виплатила йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року.
Після отримання зазначених коштів, позивач розраховував, що військова частина НОМЕР_1 нарахує та виплатить йому середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Не отримавши зазначених коштів, з метою врегулювання даного питання, 03.09.2019 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з листом, в якому просив відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, нарахувати та виплатити йому середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто, з 03.08.2018 року по 06.06.2019 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці. Військова частина НОМЕР_1 надала позивачу відповідь від 02.10.2018 року №1827, якою фактично відмовила у нарахуванні та виплаті йому зазначених коштів.
Позивач зазначив, що він звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу військової частини 03.08.2018 року. Разом з тим, повний розрахунок з ним при звільненні проведений лише 06.06.2019 року. Отже, на думку позивача, існує затримка у виплаті йому індексації грошового забезпечення.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За приписами частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Згідно частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
В аспекті спірних правовідносин колегія суддів дійшла висновку, що оскільки позивач звернувся з позовом про захист трудових прав, а КАС України передбачає, що інші закони можуть встановлювати інші строки звернення до суду, то є достатні підстави для застосування положень статті 233 КЗпП України у цій частині.
При цьому колегія суддів бере до уваги висновки Конституційного Суду України, викладені у Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012.
У цьому Рішенні Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Колегія суддів також вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 06.11.2019, 20.06.2018р.р. з приводу стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Як вбачається із матеріалів справи, наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 02.07.2018 року №124 позивача звільнено з військової служби у запас, при цьому остаточний розрахунок фактичний розрахунок з ним провели 06 червня 2019 року.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що датою, з якої позивач мав би дізнатися про порушення своїх трудових прав, є дата отримання ним нарахованих сум. Оскільки від цієї дати (06 червня 2019 року) минуло більше трьох місяців, то за таких обставин висновок Одеського окружного адміністративного суду про наявність передбачених процесуальним законом підстав для залишення цього позову без розгляду є правильним.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивачем не подано до суду клопотання про поновлення строку звернення із позовом до суду.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про залишення адміністративного позову без розгляду, оскільки позивач був (повинен був бути) обізнаний про наявність порушення його прав 07 червня 2019 року, тобто із наступного дня після остаточного розрахунку.
Відповідно ч. 3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Отже, оскільки ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року було відкрито провадження по даній справі та справу призначено до розгляду в судовому засіданні, суд першої інстанції, встановивши пропущення позивачем строку звернення з позовом до суду та відсутність підстав для його поновлення, обґрунтовано дійшов висновку про залишення позову без розгляду.
Оцінюючи викладене в сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін.
Керуючись  ст. 123, п.1 ч.1 ст. 311, ст.ст. 316, 321, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 зашити без задоволення, ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.
                                                                Повний текст судового рішення виготовлений 11 лютого 2020 року.

      Головуючий:                                                                                                           І.Г. Ступакова

      Судді:                                                                                                                      А.І. Бітов

                                                                                                                                         О.В. Лук`янчук