Постанова
Іменем України
 
22 січня 2020 року                                 
                                                
м. Київ 
 
провадження №22-ц/824/1665/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,
 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»
 
на рішення Деснянського  районного суду м. Києва
 
в складі судді Панченко О.М.  
 
від 23 вересня 2019 року
 
по справі №754/8491/19 Деснянського районного суду м. Києва
 
за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 
 
до ОСОБА_1 
 
про стягнення заборгованості,
 
                                              В С Т А Н О В И В:
 
В червні 2019 року позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернувся до Деснянського районного суду                       м. Києва з позовом, в якому посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує взятих на себе зобов`язань у договірних відносинах, просив стягнути з останньої заборгованість у розмірі 51 976 грн 84 коп.
 
Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, що ОСОБА_2 , підписавши Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт (далі - Генеральна угода, кредитний договір) №б/н від 04.06.2016 отримала кредит у розмірі 16 410,52 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом із запропонованими АТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та банком кредитний договір. При укладенні кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Банк свої зобов'язання виконав у повному обсязі та надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.
Внаслідок неналежного виконання  ОСОБА_1 умов кредитного договору в останньої утворилась заборгованість, яка станом на 28.05.2019 складає загальну суму                                 51 976,84 грн., з яких: 16410,52 грн - заборгованість за кредитом; 11914,03 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 21661,86 грн - заборгованість за пенею та комісією; 1990,43 грн - штраф, відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди.
 
Рішенням Деснянського районного суду Київської області від 23 вересня 2019 року позов задоволено частково.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 16 410,52 грн.
 
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
 
В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції, встановивши обставини видачі ОСОБА_1 кредитних коштів, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості по відсотках, штрафу та пені.
 
Судом першої інстанції не досліджено наявні в матеріалах справи докази, які підтверджують заявлену позивачем до стягнення суму заборгованості у повному розмірі, а також не надано таким доказам правової оцінки.
 
Вказував, що позивачем надані належні та допустимі докази у справі, в тому числі розрахунок заборгованості, в якому вказані суми відсотків за користування кредитом, і такі докази не спростовані відповідачем. 
 
Судом безпідставно взято до уваги правовий висновок, висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17, оскільки такий висновок зроблений у іншій справі за наявності інших правовідносин між сторонами, зокрема коли відповідачем заперечувалися умови договору.
 
Суд першої інстанції грубо порушив норми процесуального права, оскільки за відсутності заперечень з боку відповідача відмовив в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків.
 
За вказаних обставин, просив скасувати рішення Деснянського районного суду              м. Києва від 23.09.2019 в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення відсотків в сумі 11 914,03 грн та задовольнити позовні вимоги в цій частині. 
 
За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, пені, комісії та штрафу за користування кредитом суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.
 
Колегія суддів не повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
 
З матеріалів справи вбачається, що 04.06.2016 між АТ КБ «ПриватБанк» укладено Генеральну угоду з  ОСОБА_1 згідно з умовами якої остання отримала кредит у розмірі 16 410,52 грн, шляхом підписання Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт.
 
Долучена Банком до позовної заяви Генеральна угода, яка підписана ОСОБА_1 04.06.2016 містить вказівку про те, що ОСОБА_1 ознайомлена з фінансовими умовами кредитування в ПАТ КБ «Приватбанк» з прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів, а отже свідчить про обов`язок відповідача зі сплати заборгованості по відсотках та про відповідальність у вигляді сплати неустойки (штрафу) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. 
 
Крім того, колегія суддів вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги, що між сторонами погоджено умови та правила надання банківських послуг, згідно з якими здійснювалось нарахування відсотків та штрафів, оскільки підписана відповідачем Генеральна угода, яка наявна в матеріалах справи, містить відомості про умови кредитування, зокрема про сукупну вартість кредиту, розмір тіла кредиту, строк дії договору, порядок погашення кредитної заборгованості, відсоткову ставку у розмірі 2% на місяць та розмір штрафу за прострочення виконання зобов`язання у розмірі                1990,43 грн. 
 
Оскільки умовами Генеральної угоди від 04.06.2016, яка підписана ОСОБА_1 , передбачено обов`язок останньої щодо погашення заборгованості за відсотками та штрафу, і ці умови погоджено між сторонами шляхом підписання відповідачкою 04.06.2016 Генеральної угоди із зазначенням істотних умов, щодо розміру відсотків та штрафів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову про стягнення заборгованості по відсотках та штрафу, у зв`язку з чим рішення суду в цій частині, відповідно до ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню.
 
Вирішуючи спір в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по відсотках та штрафам, колегія суддів виходить з наступного.
 
Як зазначалось вище, 04.06.2016 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено Генеральну угоду за умовами якої відповідачу надано кредит у розмірі  16 410,52 грн. Дана угода підписана відповідачем.
 
Пунктом 2.1. Генеральної угоди передбачено, що Банк надає позичальнику терміновий кредит в сумі 16 410,52 грн на строк 24 місяці, з 04.06.2016 по 30.06.2018 шляхом відкриття кредитної лінії на кредитній картці на споживчі цілі, в обмін на обов'язок позичальника  по поверненню кредиту, сплаті відсотків в розмірі 2% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у визначені строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку, починаючи з "1" про "25" число кожного місяця позичальник надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 867,64 грн для погашення заборгованості по кредиту, яка складається із заборгованості по кредиту, відсотків, а також інших витрат. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 30.06.2018.
 
В пункті 2.2. Генеральної угоди сторони погодили, що строк повернення кредиту рахується на 32 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32 дня порушення рахується простроченою. Позичальник сплачує Банку штраф в розмірі 1990,43 грн.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 неналежним чином виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість. 
Згідно розрахунку заборгованості, наданого Банком, станом на 28.05.2019 заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становила 51 976,84 грн, з яких:  16 410,52 грн - заборгованість за кредитом; 11 914,03 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 21 661,86 грн - заборгованість за пенею та комісією; 1990,43 грн - штраф, відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди (а.с. 3).
Отже, згідно розрахунку заборгованості, заборгованість по процентам за користуванням кредитом складає суму 11 914,03 грн.
Водночас, з даного розрахунку заборгованості також вбачається, що відсотки на поточну заборгованість за кредитом нараховувалися з 04.06.2016 (день укладення кредитного договору) по 31.12.2018, а відсотки на прострочену заборгованість за кредитом з 04.06.2016 по 28.05.2019 (а.с. 3 на звороті). Однак, як вже зазначалось вище, згідно умов Генеральної угоди, кредит видано на строк 24 місяці (з 04.06.2016 по 30.06.2018) з умовою сплати 2% щомісячно за користування кредитними коштами.
В матеріалах справи відсутні докази погодження між сторонами умов нарахування відсотків за користування кредитом після закінчення строку дії договору.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Верховного Суду від 06.02.2019 по справі №175/4753/15-ц).
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 по справі  №14-10цс18. 
За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що нарахування заборгованості по відсотках за період з 01.07.2018 по 28.05.2019 поза межами дії договору, за погодженою у договорі відсотковою ставкою є незаконним.
Зважаючи на те, що умовами кредитного договору передбачено порядок погашення заборгованості шляхом внесення фіксованої суми щомісячно (867,64 грн), яка складається із суми кредиту, відсотків та інших платежів, та враховуючи, що кредит надано на строк 2 роки (24 місяці), колегія суддів приходить до висновку, що стягненню з вдіповідача підлягає 4412,84 грн (867,64 (щомісячний платіж) х 24 (строк надання кредиту в місяцях) = 20823,36 (сукупна вартість кредиту) - 16410,52 (заборгованість за тілом кредиту).
 
Таким чином, позовні вимоги про стягнення заборгованості за відсотками підлягають частковому задоволенню в сумі 4412,84 грн.
 
Разом з тим, колегія суддів вважає, що позовні вимои про стягнення штрафу в сумі 1990,43 грн підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки істотні умови щодо сплати відповідачем штрафу погоджено між сторонами. 
 
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору, зокрема в частині умов щодо нарахування відсотків та штрафу,  всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Матеріали справи не містять доказів, що відповідач звертався до суду позовом про визнання недійсними та неправомірними пунктів 2.1. та 2.2. Кредитного договору, укладеного з АТ «ПриватБанк», та у встановленому законом порядку вказані пункти визнано недійсними.
 
В матеріалах справи також відсутні належні докази, що Банком невірно здійснено розрахунок заборгованості, якими, зокрема, можуть бути висновок експерта, щодо розміру нарахування відсотків за користування кредитом та штрафу, відповідно до пунктів 2.1. та 2.2. Кредитного договору.

Колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що судом безпідставно взято до уваги правовий висновок, висловлений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, оскільки у справі, що переглядається сторони погодили істотні умови щодо розміру відсотків за користування кредитом та штрафу у разі прострочення виконання зобов`язання.
 
В частині вирішення судом позовних вимог про стягнення заборгованості за пенею та комісією колегія суддів зазначає наступне.
 
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, позивач не наводив доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині незадоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за пенею та комісією.
 
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції встановивши, що умовами Генеральної угоди, яка підписана відповідачем, не передбачено обов'язку щодо сплати заборгованості за пенею та комісією, а Тарифи, Умови та Правила Банку, якими погоджено такі істотні умови не підписані                  ОСОБА_1 , дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у цій частині.
 
Колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача, що факт погодження між сторонами істотних умов, зокрема щодо сплати пені та комісії, підлягає доведенню лише у разі заперечення відповідача, оскільки за приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Позивач, звертаючись до суду з позовом, не надав до позовної заяви належних та допустимих доказів погодження між сторонами істотних умов договору щодо сплати пені та комісії. А надані позивачем Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою частиною кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в угоді позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
 
Ураховуючи викладене, та зважаючи на те, що умовами Генеральної угоди від 04.06.2016, яка підписана ОСОБА_1 , не передбачено обов`язку останньої щодо погашення заборгованості за пенею та комісією, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову в цій частині.
 
Вимог про стягнення інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених статтями 625, 1048 ЦК України позивач не заявляв. 
 
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за пенею та комісією є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційна скарга позивача не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, а також рішення суду в цій частині не оскаржувалося відповідачем, колегія суддів у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України не переглядає рішення в цій частині.
 
Враховуючи те, що апеляційний суд визнав обгрунтованими доводи апеляційної скарги в частині невірного визначення судом першої інстанції розміру заборгованості за відсотками та штрафами, що підлягають стягненню з відповідача, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із скасуванням рішення суду в частині відмови позовних вимог про стягнення відсотків та штрафу.
 
У зв`язку з тим, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи при визначенні розміру заборгованості за відсотками та штрафами, відмовляючи в задоволенні позову у цій частині неповно дослідив обставини справи, то у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підстави для скасування рішення суду в цій частині.
 
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб                                        (210 200,00 грн); справи незначної складності є малозначними справами.
 
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.
 
За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.
 
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків та штрафу та беручи до уваги положення ч. 13. ст. 141 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає зміні.
 
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, а саме щодо стягнення судового збору, судового збору, колегія суддів виходить з наступного.
 
З матеріалів справи вбачається, що згідно платіжного доручення №PROM0BR07A від 30.05.2019 за подання позовної заяви АТ КБ "ПриватБанк" сплачено судовий збір в сумі 1921,00 грн та згідно платіжного доручення №PROM3BКIUBвід 13.11.2019 за подання апеляційної скарги - 2881,50 грн (а.с. 38, 67).
 
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
З огляду на те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову, то з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 2111,66 грн, з яких 844,66 грн судового збору за подання позовної заяви та 1267,00 грн за подання апеляційної скарги в частині задоволених позовних вимог.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, 
 
                                           П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» - задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду Київської області від 23 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками та штрафами - скасувати та в частині розподілу судових витрат - змінити.
Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками та штрафами - задовольнити. 
 
Стягнути з ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ: 14360570) заборгованість за відсотками в сумі 4 412,84 (чотири тисячі чотириста дванадцять) грн 84 коп та штраф у сумі 1990 (одна тисяча дев`ятсот дев`яносто) грн               43 коп.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» судовий збір в сумі 2 111 (дві тисячі сто одинадцять) грн 66 коп.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 22 січня 2020 року.
Головуючий                                                                                                     О.Ф. Мазурик

Судді                                                                                                                  В.А. Кравець

                                                                                                                            Л.Д. Махлай