Дата документу 28.01.2020 Справа № 310/5348/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 310/5348/18 
Провадження №22-ц/807/299/20 
Головуючий в 1-й інстанції – Білоусова О.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року                                                 місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.,	
секретар	Бєлова А.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 вересня 2019 року, ухвалене в м. Бердянськ (повний текст рішення складено 26 вересня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» в особі державного реєстратора Безсмолого Олександра Володимировича, треті особи – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист прав споживачів, визнання дій протиправними, припинення дій, що порушують право, скасування реєстрації права власності, відновлення права власності,- 

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року позивач звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» в особі державного реєстратора Безсмолого Олександра Володимировича, який обґрунтовує тим, що був власником житлового будинку  АДРЕСА_1 відповідно до договору дарування № 906 від 25.04.2008 року.  ОСОБА_2 набула право власності на вищевказаний будинок, на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1-2662 від 23.07.1997 року. 01.08.2008 року, між ОСОБА_3  та ПАТ «ПУМБ» відділення №1 Бердянської філії в м. Маріуполь, було укладено кредитний договір № 6572375 про надання споживчого кредиту на підставі якого банк надав ОСОБА_3  кредит у розмірі 100000,00 ( сто тисяч ) доларів США. В забезпечення виконання кредитного договору від 01.08.2008 року між  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_2 та ПАТ "ПУМБ" відділення №1 Бердянської філії в м. Маріуполь був укладений іпотечний договір № 6572512, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу, Романченко В.В. за реєстровим №309, згідно до якого, житловий будинок за адресою:  АДРЕСА_2 , передано банку в іпотеку. Внаслідок економічної кризи та різкого зростанням курсу долара по відношенню до гривні,  ОСОБА_3 , втратила можливість сплачувати кредит про що повідомила банк і просила перевести валюту кредиту у національну валюту та зробити реструктуризацію, але банк їй відмовив. 24.09.2013 року Бердянський міськрайонний суд Запорізької області ухвалив заочне рішення по справі № 801/11613/2012 за позов ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким задовольнив вимоги банку та вирішив - звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок, реєстраційний № 23067104, загальна площа 89,7 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом його продажу з публічних торгів за початковою ціною 1239398,00 гривень, в рахунок погашення заборгованості (рішення набрало законної сили). Влітку 2017 року позивач дізнався, що 25.07.2017 року державним реєстратором Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Безсмолим О.В. було прийнято рішення про реєстрацію за ПАТ «ПУМБ» права власності на житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки, в порядку ст. 35,36 Закону України «Про іпотеку». Вважає ці дії незаконними, протиправними, такими що порушує його права та просить суд визнати протиправними дії Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» щодо здійснення звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю, Публічному акціонерному товариству «Перший Український Міжнародний банк», права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та зобов`язати Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Перший Український Міжнародний банк» припинити дії щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю, Публічному акціонерному товариству «Перший Український Міжнародний банк», права власності на будинок АДРЕСА_1 ; скасувати рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень ( з відкриттям розділу) індексний № 36349744 від 27.07.2017 року про реєстрацію права власності та державну реєстрацію права власності від 27.07.2017 року ( номер запису про право власності 21608111) за Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» код ЄДРПОУ 14282829 на будинок АДРЕСА_1 ; відновити право власності за ОСОБА_4 на 4/5 часток та ОСОБА_2 на 1/5 частку на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 вересня 2019 року, позовну заяву задоволено частково.
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний № 3639744 від 27.07.2017 року про реєстрацію права власності та державну реєстрацію права власності від 27.07.2017 року (номер запису про право власності 21608111) за Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» код ЄДРПОУ 14282829 на будинок АДРЕСА_1 . В іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимов позову в зазначеній частині. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки від імені Банку третій особі не є перешкодою для захисту іпотекодержателем своїх порушених прав іншим способом, а саме, шляхом прийняття предмету іпотеки у власність в порядку ст. 33 Закону України «Про іпотеку». Реєстрація права власності як звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося не в примусовому, а у договірному порядку, тому посилання суду першої інстанції на порушення реєстратором Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є безпідставним. Скасування рішення про державну реєстрацію права власності на майно є неналежним способом захисту прав позивача. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 – адвокат Безух М.І., зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. 

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.08.2008 року між ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» і ОСОБА_3 укладено кредитний договір №6572375, за умовами якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 100000,00 доларів США, зі сплатою 14.49% річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту – 01.04.2016 року (а.с. 11-14 т.1).

01.08.2008 року між ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» і ОСОБА_4 , ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 6572512, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Романченко В.В. за реєстровим №309 (а.с.15-18 т.1), за умовами якого у забезпечення виконання зобов`язань по договору № 6572375 від 01.08.2008 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 передано банку житловий будинок, загальною площею 172,9 кв.м., житловою площею 89,70 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Внаслідок невиконання ОСОБА_3 умов кредитного договору, банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням суду від 24.09.2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №6572512 від 01.08.2008 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки – житловий будинок, реєстраційний номер 23067104, загальна площа 172,9 кв.м., житлова площа – 89,7 кв.м. відповідно до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.07.2008р. № 19379630 виданого комунальним підприємством з технічної інвентаризації Бердянської міської ради, адреса іпотеки: АДРЕСА_4 , Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Бородіна, 9 ( а.с.19-20 т.1). 

Разом з цим, 27.07.2017 року державним реєстратором Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Безсмолим О.В. було прийнято рішення про реєстрацію за ПАТ «ПУМБ» права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки в порядку ст. 35, 36 Закону України «Про іпотеку» ( а.с.23-26 т.1). 

02.11.2015 банком було направлено вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про усунення порушення зобов`язань за кредитним договором, які отримані останніми 17.11.2015 року (а.с. 172-177).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходи в з того, що на момент виникнення спірних правовідносин, ПАТ «ПУМБ» мав право на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки позичальник неналежним чином виконувала умови кредитного договору. При цьому, згідно із п. 4.2 договору іпотеки, банк мав право на свій розсуд обрати один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачений цим пунктом договору, або Закону. Банк скористався своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки, звернувшись до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, який був задоволений судом. І банком і державним реєстратором не було дотримано вимог договору іпотеки та норм чинного законодавства України при зверненні стягнення на предмет іпотеки та реєстрації права власності, а саме ст.37 ЗУ «Про іпотеку», п.4.7.1 договору іпотеки від 15.09.2008 року, ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Крім того, звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося під час дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

За змістом ч.1, ч.3 ст.33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч.1, ч.2 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. 

За приписами ст.37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Відповідно до п. 3.1.1. Договору іпотеки № 6572512 від 01.08.2008, іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його призначення з урахуванням обмежень, що встановлені чинним законодавством України та цим договором.

Згідно п. 4.2 договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється одним з таких способів за вибором іпотекодержателя: за рішенням суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом позасудового врегулювання відповідно до передбачених цим Договором застережень про задоволення вимог іпотекодержателя. Визначені цим Договором способи звернення стягнення на предмет іпотеки не перешкоджають іпотекодержателю застосувати інші способи звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлені чинним законодавством України та/або письмовою домовленістю сторін. У разі, якщо визначені цим Договором та/або чинним законодавством заходи позасудового врегулювання з будь-яких причин не призвели до задоволення вимог іпотекодержателя в повному обсязі, іпотекодержатель вправі в будь-який час припинити процедуру позасудового врегулювання та звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса чи за рішенням суду (за вибором іпотеко держателя).

Згідно п. 4.7.1, 4.7.2 Договору іпотеки, у разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель може прийняти рішення про прийняття предмету іпотеки у свою власність, про що письмово повідомляє іпотекодавця. В зазначеному повідомленні має міститися: підстави звернення стягнення на предмет іпотеки, ціна, за якою предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя, суть та розмір вимог за основним зобов`язанням та вимог щодо відшкодування витрат іпотекодержателя, передбачених цим Договором, які припиняються в результаті переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки. 

Зазначене застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.                                                                

З аналізу ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» і п. 4.2 договору іпотеки слідує, що позасудовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки може застосовуватися тільки до початку звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку. Банк знав про винесене на його користь судове рішення від 24.09.2013 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке набрало законної сили. Надсилаючи боржникам письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання, банк зазначив в ній відомості про прострочену заборгованість по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитом станом на 02.11.2015 року в сумі 218547,66 дол. США, вимогу про усунення порушення зобов`язання в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги, а також попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки (прийняття предмету іпотеки у свою власність) у разі невиконання законних вимог банку та вимогу про виселення (а.с.172, 174, 176 т.1).

Таким чином, всупереч умовам договору, а саме п. 4.7.1 договору іпотеки, у вимозі не було зазначено ціну, за якою предмет іпотеки переходить у власність іпотеко держателя. Неповідомлення боржника про ціну, за якою майно набувається у власність, позбавляє його можливості оспорити її у разі незгоди, позабавляє боржника, гарантій, встановлених ст.37 Закону України «Про іпотеку», а також підтвердження того, в якій частині борг вважається погашеним, адже звернення стягнення на майно не припиняє кредитних відносин і не позбавляє кредитора права подальшого стягнення.

У разі звернення на предмет іпотеки у судовому порядку боржник не позбавлений можливості перевірки дотримання прав під час відповідних процедур, в той час як при позасудовому порядку саме дотримання процедури попередження у вимозі є гарантією не порушення його прав, а тому невідповідність вимоги про усунення порушення умовам договору є істотним порушенням, яке впливає на обсяг прав позивача, який має право знати про ціну майна, за яку воно набувається у власність.

Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-IV (надалі - Закон №1952-IV) в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону №1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державній реєстрації, відповідно до ч. 4 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

 Порядок проведення державної реєстрації прав встановлений у статті 18 Закону №1952-IV. Згідно із ч. 2 ст. 18 цього Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до п.61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N 1127 від 25.12.2015, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Якщо у законі і договорі по - різному урегульоване питання звернення стягнення на предмет іпотеки, то застосовуються вимоги договору, якщо такі не протирічать закону чи не заборонені законом. У даному випадку сторони в порядку дотримання вимог ст.37 Закону України «Про іпотеку» щодо відшкодування 90 відсотків вартості предмету іпотеки передбачили у договорі зазначення ціни, за якою предмет іпотеки набувається у власність, а відтак така умова є обов`язковою до виконання.

Таким чином, приймаючи рішення про державну реєстрацію прав державний реєстратор, в порушення вимог ч.3 ст.10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не перевірив подані йому документи на відповідність їх змісту умовам іпотечного договору, а саме п.4.7.1 і ст.37 ЗУ «Про іпотеку».            

Оскільки Банком до моменту передання права власності на квартиру в рахунок виконання основного зобов`язання, було задоволено свої вимоги іншим шляхом (звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду) державний реєстратор не мав юридичних підстав звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом передання права власності іпотекодержателю. Отже, державна реєстрація права власності на квартиру за Банком була проведена всупереч чинному законодавству й умовам іпотечного договору.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 вересня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 30 січня 2020 року.

Судді:                                                                С. В. Кухар

                                                        О. В. Крилова

О. З. Поляков