ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1507/20 Справа № 195/472/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кондус Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,
за участю секретаря - Порубай М.Л., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства "Агрофірма "Борисфен" про розірвання договору оренди землі,–

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2019 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що вона являється власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,45 га, кадастровий номер 1225482500010020660, відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії Р2 № 165928, що розташована на території Вищетарасівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області. Зазначену земельну ділянку вона передала в оренду ПП “Агрофірма “Борисфен” строком на 49 років згідно із Договором оренди від 12.09.2016 року. Відповідач на підставі пункту 11 Договору зобов`язався сплачувати їй щорічно не пізніше 01 грудня поточного року орендну плату. Позивач посилалася на те, що відповідачем за 2017-2018 роки орендна плата в повному обсязі, згідно умов договору, позивачу не виплачена. Заборгованість за два роки складає: 5525,24 грн., 3600 кг фуражного зерна, 200 кг соняшника, 100 кг борошна, 100 кг цукру. Позивач вважає, що з боку відповідача має місце систематична несплата орендної плати.
Враховуючи вищезазначене, позивач просила розірвати договір оренди землі від 12.09.2016 р., укладений між ОСОБА_1 та ПП “Агрофірма “Борисфен”; зобов`язати ПП “Агрофірма “Борисфен” повернути належну позивачу земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,45 га, кадастровий номер 1225482500010020660, у придатному для використання стані; стягнути з ПП “Агрофірма “Борисфен” на користь позивача заборгованість по несплаченій орендній платі, за зазначеним договором оренди землі: 5525,24 грн., 3600 кг фуражного зерна, 200 кг соняшника, 100 кг борошна, 100 кг цукру.
Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідач своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , не скористався.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення сільськогосподарського виробництва площею 4,45 га, Державний акт на право приватної власності на землю серія та номер Р2165928,виданий 25.11.2002 р., яка знаходиться на території Вищетарасівської сільської ради.
12.09.2016 р. між ОСОБА_1 та ПП “Агрофірма “Борисфен” було укладено договір оренди належної їй земельної ділянки строком на 49 років, зареєстрований 21.09.2016 р., номер запису про інше речове право 16547651.
Згідно п. 9 Договору орендна плата сплачується орендарем (відповідачем) щорічно у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки : 3250,14 грн.
Судом встановлено, що 19.11.2013 р. ОСОБА_1 нотаріально посвідченою довіреністю (зареєстрована до реєстру за №893, ВТО№230342) уповноважила ОСОБА_2 та ОСОБА_3 бути її представниками з усіма необхідними повноваженнями, де у переліку повноважень зазначено “отримувати належну орендну плату в будь-якому вигляді та інші платежі”.
24.05.2019 р. за інформацією представника відповідача, що підтвердив представник позивача, дана довіреність була відізвана позивачем.
Відповідно копії видаткового касового ордеру від 27.04.2017 року, ОСОБА_2 отримала орендну плату за 2017-2018 роки у сумі 7842,56 грн. на підставі довіреності ОСОБА_1 ВТО№230342. 
Відмовляючи у задоволені позову, суд виходив з необгрунтованості та недоведеності позовних вимог, зокрема, не встановлена систематична несплата орендної плати позивачу ОСОБА_1 відповідачем, а також не встановлено підстав для розірвання договору оренди земельної ділянки належної позивачу. 
В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що видатковий касовий ордер не може бути належним доказом виконання відповідачем обов`язків за Договором оренди землі, оскільки він не свідчить про сплату орендної плати виключно до пунктів 9 та 11 Договору оренди землі. Зазначає, що ОСОБА_2 , як дружина засновника ПП “АФ “Борисфен”, являється співвласником на правах спільної сумісної власності подружжя ПП “АФ “Борисфен” і відповідно не має права вчиняти правочин, а саме отримувати орендну плату по довіреності в ПП “АФ “Борисфен”, від імені особи, яку вона представляє у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої вона є одночасно. Апелянт вважає, що в матеріалах справи наявні відповідні письмові докази, які доводять факт невиплати відповідачем за 2017-2018 роки орендної плати в повному обсязі, згідно умов Договору.
Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.
Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону України Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним Кодексом України та іншими законами України.
Згідно ч. 1 ст. 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
Як встановлено судом першої інстанції, 19.11.2013 р. ОСОБА_1 нотаріально посвідченою довіреністю (зареєстрована до реєстру за №893, ВТО№230342) уповноважила ОСОБА_2 та ОСОБА_3 бути її представниками з усіма необхідними повноваженнями, де у переліку повноважень зазначено “отримувати належну орендну плату в будь-якому вигляді та інші платежі”.
Відповідно до копії видаткового касового ордеру від 27.04.2017 року ОСОБА_2 отримала орендну плату за 2017-2018 роки у сумі 7842,56 грн. на підставі довіреності ОСОБА_1 ВТО№230342. 
Таким чином, твердження ОСОБА_1 про те, що відповідачем систематично не сплачується орендна плата за землю та відповідно посилання на п. “д” ч. 1 ст. 141 ЗК України є безпідставними. Також, колегія суддів не може погодитися з апелянтом про те, що видатковий касовий ордер, оригінал якого був оглянутий судом першої інстанції, не може бути належним доказом.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що під час укладання та підписання довіреності від 19.11.2013 р. ОСОБА_1 мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі, оскільки позивачем не доведено протилежне. А тому посилання апелянта на положення ч. 3 ст. 238 ЦК України не є безумовною підставою для скасування законного рішення суду.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано ухвалив рішення в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих позивачем.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2019року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                 В.С. Городнича

Судді:                                                                         О.П. Варенко

                                                                        О.В. Лаченкова