Головуючий суду 1 інстанції -Романовський Є.О. 
. Доповідач -Дронська І.О

Справа № 425/2235/19
Провадження № 22-ц/810/961/19

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2020 року                                             м. Сєвєродонецьк
Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Луганського апеляційного суду:
головуючого судді Дронської І. О.,
суддів Гаврилюка В.К., Карташова О.Ю.
за участю секретаря Вовчанської С. В.
учасники справи:
позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,
представник відповідача Малервейн Марина Семенівна, 
відповідач ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження 
апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 25 вересня 2019 року, ухвалене 25.09.2019 року у складі судді Романовського Є.О. в м.Рубіжне
у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 
                                                       ВСТАНОВИВ:
У липні 2019 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що відповідачка ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву б/н від 21.04.2010року, згідно якої отримала кредит у розмірі 20000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.
Позивач вважає, що відповідачка ОСОБА_1 своїм підписом у заяві підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www. privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг, тобто заявою відповідачки підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі.
Позивач свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, надавши відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, а відповідачка, у зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором, станом на 31.05.2019 року має заборгованість в сумі 682274,12 грн, з яких: 19511,88 грн - тіло кредиту; 660662,65 грн - заборгованість про процентам за користування кредитом, 2099,59 грн - заборгованість за пенею та комісією.
Позивач, посилаючись на наявне право щодо вимоги від боржника повернення будь-якої частини заборгованості за кредитом, просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в сумі 121482,29 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 19511,88 грн; заборгованості по процентам за користування кредитом з 21.04.2010 року по 28.04.2017 року в сумі 101970,41 грн, а також понесені позивачем судові витрати в сумі 1921,00 грн.
Заочним рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 25 вересня 2019 року возовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто з з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.04.2010 року у сумі 19 511,88грн, а також 308,51 грн в рахунок понесених судових витрат у вигляді судового збору.
В іншій частині позовних вимог відмовлено

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у заяві позичальника від 21.04.2010 року процентна ставка та домовленність сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами не зазначено, а банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками з 21.04.2010 року по 28.04.2017 року за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, посилаючись на Умови та правила банківських послуг, Витяги з Тарифів, які, як вважав суд першої інстанції, у поєднання з заявою позичальника, у даному випадку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма договору приєднання, оскільки позивачем достовірно не підтверджуються вказані обставин, а тому стягненню з відповідачки на користь банку підлягає заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.04.2010 року, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 19 511,88 грн, що фактично отримані та використані позичальником, а позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 101 970, 41 грн задоволенню не підлягають.

Не погодившись з вказаним рішенням АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в частині відмови у стягненні частини заборгованості за процентами та неустойкою (пенею та штрафами), ухвалення в цій частині рішення без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, скаржник просив рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 25.09.2019 року в частині не задоволенних позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідачки відсотків по кредиту з тих підстав, що, як вважав суд, при укладенні договору з АТ КБ «Приватбанк» банк не дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженими.
Скаржник вважає, що відсутність підпису Позичальника на Умовах та правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості. Підпис відповідачка поставила саме в заяві позичальника, яким засвідчила те, що вона повністю згодна з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах. Згідно довідки від 21.04.2010 року, в якій відповідачка власним підписом посвідчувала про свою освідченість про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового період», в яких зазначено умови кредитування із зазначеням порядку сплати заборгованості та відсотків, а також за наявності заборгованості штрафів, із врахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісії, а тому скаржник вважає, що суд першої інстанції безпідставно зазначив, що жодної з вищезазначених істотних умов у договорі не зазначено, що не відповідає дійсним обставинам справи.
Також скаржник звертає увагу на те, що відповідачка, не відкликала свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, оскільки при укладенні договору відсоткова ставка була визначена на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Передбачаючи, що апеляційний суд також може посилатися на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, оскільки, як вважає скаржник суд першої інстанції не мав підстав приймати зазначений висновок до уваги, оскільки цей висновок був зроблений в іншій конкретній справі за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувались умови договору як погоджені між сторонами у належній спосіб.
Також скаржник вважає, що твердження місцевого суду про те, що укладений між сторонами договір не містить підписів відповідача під Умовами та правилами надання банківських послуг - є нікчемними і безпідставними, оскільки такий договір є договором приєднання і жодного підпису відповідача під публічними розміщеними Умовами та правилами закон не вимагає.

Відповідачка ОСОБА_1 не скористалася своїм право щодо подання відзиву на апеляційну скаргу.
Сторони, яких було повідомлено належним чином про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи на адресу апеляційного суду від останніх не надходило.
Від представника скаржника-позивача 02.01.2010 року на адресу апеляційного суду електронною поштою надійшла заява про проведення розгляду справи, призначеного до розгляду на 08.01.2010 року без участі представника АТ КБ «Приватбанк».
Справу розглянуто на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України без участі сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає наступне. 
Відповідно до положень ч.ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Апеляційний суд, розглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України у межах доводів апеляційної скарги, вважає за необхідне перевірити правильність рішення не в повному обсязі, а тільки в оскарженій АТ КБ «Приватбанк» частині. 
Про необхідність вчинення апеляційним судом таких дій свідчить також роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», зроблені в п.15 постанови про те, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частинах судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, перевіряючи правильність рішення суду в оскаржуваній частині щодо не задоволенних позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» ( заборгованість по процентам за користування кредитом з 21.04.2010 року по 28.04.2017 року в сумі 101970,41 грн), апеляційний суд не перевіряє правильність рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 19511,88 грн, яка скаржником не оскаржується.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 21.04.2010 року ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, відповідно до якого він оформив на своє ім`я платіжну картку «Універсальна», що підтверджується її підписом 
Також підписом ОСОБА_1 підтверджено, що остання ознайомилася та погодилася з Умовами надання платіжної картки та прикладами розрахунку суми плати за користування кредитних коштів, що підтверджується її підписом на анкеті - заяві від 21.04.2010 року.
У заяві позичальника від 21.04.2010 року процентна ставка за користування кредитними коштами не зазначена.

Відповідно до розрахунку заборгованості від 31.05.2019 року за Договором № б/н від 21.04.2010 року, борг ОСОБА_1 становить 121 482,29 грн., який складається з наступного: заборгованість за кредитом - 19 511,88 грн.; заборгованість за процентами за користування кредитом з 21.04.2010 по 28.04.2017 року - 101 970,41 грн. 

Зазначені обставини повністю відповідають матеріалам справи.

Також судом першої інстанції встановлено, що Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив суд, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути з відповідачки заборгованість за відсотками за період з 21.04.2010 року по 28.04.2017 року, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 21.04.2010 року, посиланням на положення Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.
При цьому, як зазначено судом першої інстанції, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування, а роздруківка зазначених документів із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк», враховуючи те, що Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин сторін (21.04.2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (04.07.2019 року), суд першої інстанції вважав, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому,) оскільки кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, та за таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, дійшов висновку про те, що надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. 
Також, суд першої інстанції вважав, що надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Наявні в матеріалах справи умови і правила надання банківських послуг не мають правового значення, оскільки вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 21.04.2010 року шляхом підписання заяви-анкети, а тому підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, відсутні.
При цьому судом першої інстанції зазначено, що вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст. 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку щодо відсутності підстав вважати, що при укладенні договору з відповідачкою ОСОБА_1 позивач АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11.Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
На підставі зазначеного, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 101 970, 41 грн.
Проаналізував наявні дані, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції щодо оскаржуваної частини рішення, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини по справі та надані, в їх сукупності, всі докази та правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює із відповідним застосуванням правових позиції Великої Палати Верховного Суду.
Згідно п.п. 1-5 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити…
Згідно п.п. 1-5 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити…
Як вбачається з положень ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Стаття 629 ЦК України чітко визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Саме на таке порушення посилається позивач у позовній заяві та аргументує підстави для стягнення з відповідачки заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, приєднанням відповідачки ОСОБА_1 до Умов та правил надання банківських послуг та погодження останньої із запропонованими банком умовами користування послугами банку, про що свідчить підпис ОСОБА_1 на заяві, тобто позивач вважає, що з моменту підписання фізичною особою заяви, між Банком та клієнтом був укладений кредитний договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору.
Дійсно, у ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Колегія суддів, як і суд першої інстанції, вважає, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому ці умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції відповідачка ОСОБА_1 не підписувала Умови та правила надання банківських послуг, Умови користування послугами банку, Витяг з Тарифів, копії яких додані позивачем АТ КБ «Приватбанк» до позовної заяви в обгрунтування позовних вимог до ОСОБА_1 , а.а.с. 08-32.
Більш того, зазначені копії витягів з Умов та витяг з Тарифів взагалі не містять необхідних реквізитів щодо посвідчення копій документів.
Крім того, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги Умов та Тарифів розуміла відповідачка, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема, що саме у зазначеному в цих документах розмірі і порядку мають здійснюватися нарахування процентів за користування кредитними коштами.
Колегія суддів, з урахуванням того, що матеріали справи не містять довідки від 21.04.2010 року, на яку посилається скаржник, обгрунтовуючи довода апеляційної скарги, вважає недоведеними посилання скаржника на те, що згідно цієї довідки від 21.04.2010 року відповідачка власним підписом посвідчила про свою освідченість про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового період», в якій зазначено умови кредитування із зазначеням порядку сплати заборгованості та відсотків, а також за наявності заборгованості штрафів, із врахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісії.
Як вбачається з матеріалів справи анкета-заява № б/н від 21.04.2010 року ОСОБА_1  не містить домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами із зазначенням відсоткової ставки та її розміру, а тому колегія суддів вважає, що за таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, позивачем АТ КБ «Приватбанк» не доведена наявність підстав для висновку про те, що при укладенні договору позивач АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. 
Як вбачається з доводів апеляційної скарги, скаржник вважає, що оскільки відповідачка ОСОБА_1 не відкликала свою згоду на укладення спірного договору про надання споживчого кредиту, у встановленому порядку не визнавала цей договір недійсним, суд першої інстанції не мав підстав вважати, що спірні правовідносини сторін не регулюються положеннями ч. 1 ст. 634 ЦК України щодо договору приєднання.
Колегія суддів вважає зазначені доводи такими, що не відповідають встановленим судом обставинам справи. Суд першої інстанції у достатній мірі мотивував зазначений висновок і колегія суддів не вважає за необхідне дублювати зазначене судом мотивування та зазначає, що за відсутності підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, при цьому колегія суддів вважає за необхідне ще раз зауважити, враховуючи неодноразове посилання скаржника на недоведені обставини, що матеріали справи не містять доказів того, що між сторонами була визначена відсоткова ставка на суму залишку заборгованості за кредитом.
Враховуючи, що у заповненій і підписаній відповідачкою анкеті-заяві відсутні умови про сплату відсотків, на неї не може бути покладений обов`язок по сплаті цієї частини визначеної позивачем кредитної заборгованості.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст. 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів вважає, що за доводами апеляційної скарги скаржником не доведена наявність підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам за користування кредитом.
За доводами апеляційної скарги, які колегія суддів вважає безпідставними, АТ КБ «Приватбанк» вважає безпідставними висновки суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 позивач АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». 
Зазначений висновок суду першої інстанції мотивовано тим, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» терміни "споживчий кредит", "фінансова установа", "фінансова послуга" дають підстави вважати, що правовідносини, які виникають із кредитних договорів, договорів банківського вкладу, договорів страхування, підпадають під дію Закону № 1023-XII.
Підхід Європейського Союзу до ефективного режиму захисту прав споживачів фінансових послуг базується на трьох основних принципах. Споживачі повинні мати доступ до: достатньої інформації для прийняття поінформованих рішень при купівлі фінансових послуг; не затратних механізмів захисту від порушень договору про надання фінансових послуг; програм фінансової освіти.
Ці принципи охоплені у кількох Директивах ЄС, які стосуються захисту прав споживачів, а саме: розкриття інформації та реклами, практики продажів, ведення рахунків клієнтів, компенсаційних та гарантійних схем, а також конкуренції та фінансової стійкості надавачів послуг.
Колегія суддів, як і суд першої інстанції, вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами повідомлення ОСОБА_1 , як споживача фінансових послуг, про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженими.
Щодо висновків Великої Палати Верховного Суду.
Як вбачається з доводів апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» вважає, що посилання суду першої інстанції на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 є бездоказовим та безпідставним.
Із зазначеним доводом колегія суддів погодитися не може з наступних підстав.
Так, п. 4 ч. 4 ст. 17 Закону «Про судоустрій і статус суддів» закріплено принцип єдності судової практики - як один із тих, що має забезпечувати єдність системи судоустрою.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 36 Закону «Про судоустрій і статус суддів» компетенцію забезпечення єдності практики покладено на Верховний Суд.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів вважає за необхідне зауважити те, що саме Велика Палата Верховного Суду, з метою забезпечення однакового застосування судами норм права, формулює певну практику, яка необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої та судової практики.
Саме із зазначених підстав, колегія суддів вважає за необхідне, як і суд першої інстанції, застосувати до спірних правовідносин сторін висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від від 03 липня 2019 року.
Щодо інших доводів апеляційної скарги.
Колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, доводи скаржника про те, що підтвердженням укладення між сторонами спірного договору, як зазначає скаржник змішаного договору банківського рахунку і кредитного договору- договору приєднання, є відсутність оскарження відповідачкою у встановленому законом порядку дійсності спірного договору та відсутність заяви про відкликання своєї згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту, а також доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції оскаржене рішення ухвалив, нехтуючи засадами змагальності сторін, засадами доказовості позицій обох сторін судового спору, а також припускав аргументи відповідача, який не брав участі у справі та не спростовував належними і допустимими доказами власне волевиявлення.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Між тим, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, відповідно до класичних постулатів цивільного судочинства щодо тягара доказування позивача і відповідача, який істотно відрізняються, оскільки позивач пов`язує себе своєю ініціативою, тому він завжди є активною стороною і тягар доказування позивача існує завжди. У той час, як відповідач - сторона, що вибирає варіант захисту: від активного заперечення до повного мовчання. Відповідно він сам може по-різному визначити для себе тягар доказування.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити про те, що принцип змагальності не виключає необхіності всебічного та повного дослідження всіх обставин справи задля встановлення об`єктивної істини та об`єктивного вирішення справи, а тому суд, навідь при відсутності заперечень відповідача щодо зазначених позивачем обставин, зобов`язаний встановити обставини, які підлягають доказуванню і зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржником АТ КБ «Приватбанк», за доводами апеляційної скарги не доведена наявність підстав для висновку щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в частині відмови у стягненні частини заборгованості за процентами, ухвалення в цій частині рішення без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, що є підставою для скасування рішення.
Крім того, посилаючись також в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права ухвалене рішення в частині стягнення неустойки (пені та штрафів), скаржник не звернув уваги на те, що зазначені вимоги АТ КБ «Приватбанк» не були заявлені у позовній заяві та не були предметом розгляду суду першої інстанції, а тому, колегія суддів зазначений довід вважає таким, що не заслуговує на увагу.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.       
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для скасування рішення в оскаржуваній частині за доводами, викладеними у апеляційній скарзі, відсутні, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній частині, без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 25 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 13.01.2020 року.
Головуючий І. О. Дронська 

Судді В. К. Гаврилюк 

О. Ю. Карташов