Єдиний унікальний номер 234/20025/18 
Номер провадження 22-ц/804/327/20        

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

4 лютого 2020 року                                                                                                                       м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Агєєва О.В., Гапонова А.В., 
за участю секретаря судового засідання Цимбала Д.А.,
позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 29 жовтня 2019 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Сухоручко Ю.О. в місті Краматорську Донецької області, в справі номер 234/20025/18 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів,  

В С Т А Н О В И В:

22 грудня 2018 року до Краматорського міського суду Донецької області звернулась ОСОБА_1 з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з листопада 2018 року вона володіє карткою АТ КБ «Приватбанк» «Для виплат». 
21.12.2018 року на її картку перераховано заробітну плату. В той же день та час АТ КБ «Приватбанк» без будь-яких виконавчих документів та попереджень зняв з рахунку її картки кошти в сумі 5007,91 грн, 539,62 грн, 11190,26 грн, 2829,54 грн, а всього 19567,33 грн. 
Представник банку їй пояснив, що кошти  списані в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, який був укладений між нею та АТ КБ «Приватбанк» у 2007 році. У 2007 році у неї був договір з банком на виплату заробітної плати, згідно з яким вона отримувала заробітну плату. Всі операції за цим договором закінчились, строк дії картки сплинув. 
З вимогами щодо сплати будь-якої заборгованості банк до неї не звертався. Про наявність заборгованості позивачу стало відомо після списання з її рахунку грошових коштів. Згоди на списання коштів вона не давала. 
Вважала, що відповідач здійснив незаконне списання грошових коштів, тому просила суд визнати дії АТ КБ «Приватбанк» щодо списання з рахунку її картки грошових коштів у розмірі 19567,33 грн неправомірними, стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на її користь безпідставно списані кошти в розмірі 19567,33 грн.
Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 29 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів – задоволено.
Визнано дії Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» щодо списання з картки/рахунку № НОМЕР_1 грошових коштів в розмірі 19567,33 грн неправомірними. 
Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно списані з банківського рахунку відкритого в Публічному акціонерному товаристві комерційний банк «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_1 , платіжна карта для виплат № НОМЕР_1 , грошові кошти в розмірі 19567,33 грн. 
Вирішено питання про судові витрати.
Із вказаним рішенням не погодився відповідач АТ КБ «Приватбанк», подав апеляційну скаргу, просив  скасувати рішення Краматорського міського суду Донецької області від 29 жовтня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права. 
Висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до необґрунтованого та незаконного рішення.
При вирішенні справи суд неправильно визначив характер спірних правовідносин, неправильно застосував закон, що їх регулює, неповно дослідив матеріали справи та не надав належну оцінку доводам сторін і зібраним доказам.
Зазначив, що 13.07.2006 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 3300,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку № НОМЕР_2 зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Позичальник свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, не здійснив своєчасне погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим у позивача перед АТ КБ «Приватбанк» утворилась заборгованість.
Всі списання з карткового рахунку перераховані на погашення заборгованості за кредитним договором від 13.07.2006 року.
В відзиві на апеляційну каргу ОСОБА_1 просила суд залишити рішення Краматорського міського суду Донецької області від 29 жовтня 2019 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (а.с. 123-125).
Вважає, що суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга є необґрунтованою.
Витяг з Умов та Правил надання банківського кредиту не є складовою частиною  кредитного договору, на який посилається АТ КБ «Приватбанк». Тому списання грошових коштів банком здійснено незаконно.
Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційного суду апеляційну скаргу не визнала, просила відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до ст.ст. 128, 130 ЦПК України, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю (а.с. 135). 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю нез?явившегося представника відповідача.
Заслухавши суддю – доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.  
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до виписки по витратам по картці/рахунку НОМЕР_1 з картки позивачки списані грошові кошти на загальну суму 19567,33 грн з призначенням платежу «Автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по картці 5457082908318657 (а.с. 35).
З заяви від 13.07.2006 року вбачається, що між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом подачі заяви, відповідно до якої позивач отримав кредит у розмірі 3300,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік з розрахунку 360 днів на рік, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 18-19).
01.12.2018 року ОСОБА_1 підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку та отримана платіжна картка для зарахування заробітної плати (а.с. 20).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог та незаконності списання банком грошових коштів позивача.
Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає обставинам справи та вимогам закону.
Згідно з частинами першою-третьою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунку), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.
Положенням частини першої статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунку.
Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені ст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.
Відповідно до пункту 1.38 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» у цьому Законі наведені нижче терміни та поняття вживаються в такому значенні списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Згідно з пунктом 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.
Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (далі - Інструкція від 21 січня 2004 року), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.
Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його  рахунку  в  договорі  банківського  рахунку  або  іншому  договорі  про  надання банківських 
послуг (пункт 6.1 Інструкції).
Згідно з пунктом 6.4 Інструкції договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; назву отримувача; номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі).
Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Судом встановлено, що, звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалась на те,  що  АТ КБ «ПриватБанк»  неправомірно  (без її розпорядження та згоди) списало з банківського 
рахунку належні їй грошові кошти в загальному розмірі 19567,33 грн. 
У заяві ОСОБА_1 від 13 липня 2006 року та анкеті-заяві від 1 грудня 2018 року (а.с. 18-19) відсутні умови про те, що вона доручає банку проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості.
Відповідач, обґрунтовуючи свої заперечення, посилався на витяги з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам та Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, як невід`ємних частини, укладених між сторонами договорів.
Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме вказані Умови та Правила розумів позивач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи відповідну заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент укладення між сторонами правочину містили умови, зокрема щодо права банку здійснювати договірне списання грошових коштів з усіх рахунків ОСОБА_1 з метою погашення заборгованості за кредитним договором. 
Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року в справі №6-16цс15.
З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (13.07.2006 року) до моменту здійснення списання коштів з рахунку позивача (21.12.2018 року), звернення до суду із вказаним позовом (22.12.2018 року), тобто банк міг додати, як до своєї позовної заяви, так і до заперечень на позов ОСОБА_1 витяги з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для нього.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позивачу Умови надання споживчого кредиту фізичним особам та Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заявах ОСОБА_1 умов щодо права Банку, в тому числі на договірне списання, надані банком витяги з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Витяги з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам та з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються позивачем та не містять його підпису, а тому їх не можна розцінювати як частину договорів, укладених між сторонами 13 липня 2006 року, шляхом підписання відповідної заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді права та обов`язки сторін за договором, інші ніж передбачені заявою позичальника та анкетою-заявою.
Подібні висновки про застосування норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
За наведених обставин не заслуговують на увагу посилання АТ КБ «Приватбанк» на Умови та Правила як на підставу правомірного списання коштів з рахунку позивача.
Відтак, відповідач не спростував висновки суду першої інстанції.  
Тому суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про задоволення вимог позивача про визнання дій відповідача щодо списання з картки/рахунку № НОМЕР_1 грошових коштів в розмірі 19567,33 грн неправомірними та стягнення з нього на користь позивача безпідставно списаних грошових коштів ОСОБА_1 .  
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Підстав для скасування судового рішення не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати відповідача по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню  не підлягають. 

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, рішення Краматорського міського суду Донецької області від 29 жовтня 2019 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 4 лютого 2020 року.

Суддя: