П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

18 лютого 2020 року                                                                                  м. Київ
 
Справа № 22-1664                                           Головуючий у1-й інстанції - Коробенко С. В.
Унікальний № 760/9029/19                                                              Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:
 
                    головуючого                                       Пікуль А. А.
                    суддів                                                  Гаращенка Д. Р.
                                                                                 Невідомої Т. О.
 
                    за участю секретаря                           Пузикової В. В.
                    
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 08 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-
 
у с т а н о в и л а:
 
У березні 2019 року ОСОБА_1 пред`явила в суд позов до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, в якому просила  стягнути з відповідача  на її користь грошові кошти на утримання ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі у розмірі 15 000 грн з урахуванням індексу інфляції до досягнення дитиною повноліття та стягнути з відповідача грошові кошти у якості боргу за минулий час по аліментах на ОСОБА_3 у розмірі 422 258 грн (т. 1, а.с.3-6).
Позов обґрунтовувала тим, що 17 червня 2009 року між сторонами зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають малолітню дочку ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно з рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2015 року шлюб сторін розірваний.
З лютого 2015 року сторони разом не проживають, не ведуть спільного господарства, дочка проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач належним чином не виконує свого обов`язку по утриманню (забезпеченню потреб) дитини.
Позивач протягом 2018-2019 років тричі направляла Відповідачу листи з пропозицією досудового врегулювання спору.
До грудня 2016 року відповідач взагалі не надавав коштів на утримання дитини. З грудня 2016 року він розпочав здійснювати нарахування на її картковий рахунок, проте нестабільно. За два роки відповідачем, за розрахунком позивача, було перераховано їй на картку суму в розмірі 117 741 грн. 47 коп.
У зв`язку зі збільшенням витрат на утримання дитини через постійне зростання цін на послуги навчальних закладів, зростанням цін на продукти харчування, одяг та комунальні послуги, позивачу на даний час важко самостійно покривати всі витрати на утримання дитини. Водночас відповідач є забезпеченою людиною, утримує власні об`єкти нерухомості, проте приховує свої доходи.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 08 листопада 2019 року позов задоволено частково.
Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 у розмірі 5 000 грн щомісячно, починаючи з 27 березня 2019 року до досягнення нею повноліття. У стягненні аліментів за минулий період суд відмовив за безпідставністю заявлених вимог. Судові витрати віднесені за рахунок відповідача.
 
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи,  порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення районного суду скасувати в частині відмови у задоволені вимог у розмірі 10 000 грн. щодо щомісячного розміру аліментів та щодо стягнення аліментів за минулий час і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог (т. 2, а.с.236-246). 
У своєму відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача вказує, що обставини щодо регулярної сплати відповідачем аліментів підтверджуються матеріалами справи та позивачем, а тому відсутні підстави для застосування ч. 2 ст. 191 СК України та стягнення з відповідача аліментів за минулий час. Стосовно заявленого позивачем розміру щомісячних аліментів вказує, що аліменти у розмірі 15 000 грн є значно завищеними, а тому не відповідають критеріям розумності та справедливості, будь-які правові підстави для стягнення такого розміру аліментів відсутні.
 
Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення учасників справи: ОСОБА_1 та її представника, адвоката Ніколюк О. Л., які підтримали апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити; ОСОБА_2 та його представника, адвоката Сіваченка В. В., які заперечували проти апеляційної скарги та просили суд залишити її без задоволення, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню  з таких підстав.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 червня 2009 року (т. 1, а.с.46)
Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 10 жовтня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві (актовий запис № 2815). (т. 1, а.с.47)
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2   був розірваний. (т. 1, а.с.50)
Дитина проживає разом з матір`ю, перебуває на її утриманні та на даний час сторони не досягли згоди про порядок та розмір виплат відповідачем коштів на їх забезпечення.
За встановлених обставин, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково, районний суд виходив із того, що ОСОБА_2 протягом періоду часу з жовтня 2016 року до червня 2017 року сплачував на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі 4 500 грн щомісяця. При цьому заробітна плата, яку він отримував в той час за місцем роботи, становила менший розмір, ніж той, який він отримує у 2019 році. Ураховуючи документально підтверджену наявність можливості у ОСОБА_2 сплачувати аліменти в розмірі 4 500 грн у 2016-2017 роках, суд вважав можливим, з огляду на збільшення розміру його заробітку станом на 2019 рік, визначити розмір аліментів щомісячно в розмірі 5 000 грн. 
Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_2 аліментів за минулий час, районний суд виходив з такого.
Відповідач з власної ініціативи починаючи з вересня 2015 року здійснював нарахування аліментів на банківську карту, відкриту на ім`я ОСОБА_5 . Позивач у судовому засіданні визнала, що спершу пропозиція відповідача про нарахування аліментів була надана їй, проте вона відмовилася у зв`язку з тим, що запропонований розмір аліментів був надто низький. З жовтня 2016 року по серпень 2017 року відповідач здійснював перерахування аліментів особисто позивачу (т.2, а.с.19-39; 91-93). Крім того, матеріали справи містять докази несення відповідачем додаткових витрат на утримання дочки - оплату ним дошкільного навчального закладу, послуг стоматологічного лікування, мобільного зв`язку, придбання речей тощо, що визнається позивачем.
Тому суд вважав встановленою відсутність правових підстав вважати, що відповідач ухилявся від сплати аліментів на вимогу позивача і встановив, що між сторонами цього часу не був погоджений розмір аліментів на утримання неповнолітньої дочки.
 
При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги апеляційний суд  виходить з наступного.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, є доведеними.
Висновки суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову про стягнення аліментів та щодо відсутності підстав для стягнення аліментів за минулий час відповідають обставинам справи.
Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність правових підстав для часткового задоволення позову, нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення  (т. 2, а.с.210-211).
Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить. Під час апеляційного розгляду позивачем та її представником також не наведено таких обставин. 
          Доводи апеляційної скарги позивача щодо невідповідності висновків суду обставинам справи унаслідок неправильного дослідження та оцінки районним судом доказів не можуть бути прийняті у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення з огляду на таке. 
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. 
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. 
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
 
Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.
 
На час розгляду справи у суді першої інстанції, Законом України «Про Державний бюджет на 2019 рік» було передбачено, що прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 грн, з 1 липня - 2118 грн, з 1 грудня - 2218 грн. 
Слід зазначити, що прожитковий мінімум для дітей від 6 до 18 років на 2020 рік складає починаючи з січня 2020 - 2218 грн, з липня - 2318 грн, з грудня - 2395 грн.
Отже висновок районного суду щодо стягнення аліментів з відповідача на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої дитини  у розмірі 5 000 грн є цілком обґрунтованим та законним, оскільки визначений судом першої інстанції розмір аліментів перевищує мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину, який становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, принаймні в два рази, що не суперечить вимогам ст. 182 СК України.
Такий розмір аліментів, ураховуючи можливість отримувати утримання також від матері, є достатнім для забезпечення потреб дитини десятирічного віку.
Тому доводи скарги стосовно того, що у ОСОБА_2 наявна можливість сплачувати аліменти у більшому розмірі ніж визначив районний суд, оскільки останній веде забезпечений спосіб життя та приховує свої доходи, про що свідчать постійні виїзди за кордон, сплата за споживчу електроенергію у розмірі 32 203 грн 18 коп., одноразова сплата аліментів на місяць у розмірі 28 200 грн, наявність коштів на банківському рахунку у розмірі 903 055 грн 02 коп., наявність нерухомого майна, колегія суддів відхиляє як неприйнятні. 
Одночасно апеляційний суд також констатує наступне. У цій частині районним судом правильно встановлено, що  наявне у відповідача майно (нерухоме та рухоме) не дає суду підстав вважати про наявність у нього значних витрат на придбання майна, які могли бути враховані судом при визначенні розміру аліментів.
Оскільки доводи апеляційної скарги позивача є ідентичними її позиції, викладеній у позовній заяві, якій суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки районного суду є достатньо аргументованими, апеляційний суд не вбачає підстав повторно детально відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).
Одночасно апеляційний суд звертає увагу, що у разі недостатності указаного розміру аліментів для забезпечення особливих потреб дитини, зокрема, пов`язаних із розвитком її здібностей, позивач вправі вимагати від відповідача виконання передбаченого ст. 185 СК України обов`язку брати участь у додаткових витратах на дитину.
Наполегливі посилання сторони позивача у апеляційній скарзі на значні фінансові витрати відповідача, зокрема, на оплату електроенергії, придбання пального та утримання транспортного засобу, є лише підтвердженням того, що ОСОБА_2 повинен нести такі витрати для забезпечення організації свого життя (побуту та роботи).
Ураховуючи положення ст. 173 СК України батько є самостійним власником свого майна, зокрема, рухомого майна у вигляді грошей, отриманих ним у якості доходу (заробітна плата, авторська винагорода, орендна плата тощо). 
Дитина, виходячи з положень глави 15 СК України, має право на утримання від батьків, яке повинно бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. 
У даному ж випадку позивач помилково ототожнює право дитини  на необхідне утримання від батька із правом претендувати на частину доходів батька, оскільки вони є значними. 
       
Доводи апеляційної скарги стосовно невідповідності обставинам справи висновків районного суду щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині стягнення аліментів за минулий період також не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення з огляду на таке.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести факти: 1) ужиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; 2) ухилення відповідача від надання утримання дитині.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
 
У даній справі у розпорядженні суду відсутні докази того,  що у відповідь на заходи ОСОБА_1 щодо одержання аліментів з відповідача, вона не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням ОСОБА_2 від їх сплати.
          Натомість з наявних у матеріалах справи письмових доказів убачається, що відповідач 10 грудня 2015 року та 25 серпня 2017 року подавав заяви до Державної установи "Інститут нейрохірургії ім. акад. А.П. Ромоданова Національної академії медичних наук України" (т. 1, а.с.56- 57) про утримання з його заробітної плати аліментів на малолітню доньку у розмірі ј розміру його заробітної плати. Крім того, ОСОБА_2 протягом 2016 - 2019 років здійснювались грошові перекази на ім`я ОСОБА_1 з призначенням платежів на утримання доньки, лікування доньки, оплату занять доньки тощо  (т.1, 65-81; т. 2, а.с.19-39).
          Відомості наведених доказів переконливо свідчать, що ОСОБА_2 не ухилявся від сплати аліментів на утримання малолітньої доньки, а навпаки регулярно оплачував аліменти та витрати, про які йому повідомляла позивач.
Крім того, позивач у своїй позовній заяві підтвердила, що до подачі цього позову відповідачем особисто та його роботодавцем було перераховано на її  картку аліменти у загальному розмірі 117 741 грн. 47 коп. (т.1, а.с.8).
Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга не містить.
Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного  рішення  немає.
 
Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 листопада 2019 року залишити без змін
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, визначених частинами другою та третьою статті 389 ЦПК України.
 
Повний текст постанови складений 26 лютого 2020 року.

Головуючий                                                                                А. А. Пікуль
 
Судді                                                                                            Д. Р. Гаращенко
 
Т. О. Невідома