ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2086/20 Справа № 191/1133/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року                                                                м. Дніпро

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
        головуючого – Пищиди М.М.
        суддів – Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.
        за участю секретаря судового засідання – Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Державного міжрайонного підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Дніпро — Західний Донбас» на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного міжрайонного підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Дніпро — Західний Донбас» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, -
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У квітні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ДМП ВКГ «Дніпро-Західний Донбас» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
       В обґрунтування позовних вимог зазначила, що рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2015 року були частково задоволені її позовні вимоги та стягнуто з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 4 412,86 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку, за період з 13 червня 2014 року по 25 травня 2015 року, в розмірі 81 680,40 грн та стягнуто моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн. 
       Зазначене судове рішення було оскаржене відповідачем до апеляційного суду Дніпропетровської області та змінене останнім в частині стягнення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, однак на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року ухвала апеляційного суду була скасована і рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області було залишено без змін. Зазначене судове рішення було виконано 30 січня 2017 року. 
       Згідно з рішенням суду від 05 серпня 2015 року, період прострочення виплати середнього заробітку за весь час затримки був розрахований з 13 червня 2014 року по 25 травня 2015 року і становить 260 робочих днів, але за час розгляду справи період прострочення становить 270 робочих днів, а саме з 13 червня 2014 року по 09 червня 2015 року включно. 
       Період прострочки виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені по день фактичного розрахунку, що передбачено ст.117 КзПП України з урахуванням рішення суду від 05 серпня 2015 року прорахований з 26 травня 2015 року по 30 січня 2017 року помилково. 
       Проте вірним є розрахунок періоду виплати середнього заробітку за весь час затримки з 10 червня 2015 року по 30 січня 2017 року. 
       Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені складає:
       -з 10 червня 2015 року по 30 червня 2015 року -14 днів х 302,52 = 4235,28 грн,
       - з 01 липня 2015 року по 31 грудня 2015 року -131 день х 302,52 = 39630,12 грн,
       -з 01 січня 2016 року по 30 січня 2017 року – 271 день х 302,52 = 81982,92 грн.
       Загальний розмір заборгованості становить 125 848,32 грн. 
       Враховуючи зазначене, позивач просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 125 848,32 грн (а.с.1-2).
       Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено.
       Стягнуто з ДМП ВКГ «Дніпро-Західний Донбас» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час затримки з виплати заробітної плати, за період з 10 червня 2015 року до 30 січня 2017 року в розмірі 125 848, 32 грн.
       Вирішено питання щодо судового збору (а.с.179-181).
       Не погодившись з вказаним рішенням суду, ДМП ВКГ «Дніпро-Західний Донбас» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.
Зазначає, що суд першої інстанції належним чином не дослідив та не оцінив всі встановлені обставини у справі.
Так, суд першої інстанції повинен був звернути увагу на платіж відповідача від 01 квітня 2016 року в сумі 4 412,86 грн та пояснити належним чином, чому не розглядає його як фактичний розрахунок відповідача з позивачем по боргах відповідача, які згідно законодавства існували на момент звільнення позивача. Також, суд не надав своєї оцінки заявленим позивачем обставинам отримання меншої ніж 4 412,86 грн фактичної суми грошових коштів.
Враховуючи, що судове рішення від 05 серпня 2015 року у справі № 191/1747/15-ц передбачало стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні строком до 25 травня 2015 року, а зазначений платіж відбувся 01 квітня 2016 року, цей платіж є обставиною, яку мав встановити та дослідити суд у цій справі задля визначення строку, за який згідно закону може бути стягнутий середній заробіток відповідно до статті 117 КЗпП України, розрахований за період після 25 травня 2015 року (а.с.184-185).
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що позивач працювала на посаді начальника виробничо-технологічного відділу ДМП ВКГ «Дніпро-Західний Донбас» з 08 лютого 2006 року.
        13 червня 2014 року позивач була звільнена з роботи.
       Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2015 року з відповідача було стягнуто на користь позивача суму заробітної плати – 4412,86 грн, суму середнього заробітку за весь час затримки з виплати заробітної плати – 81680,40 грн, моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн.
       В подальшому зазначене судове рішення було оскаржене відповідачем до апеляційного суду Дніпропетровської області та рішення було змінене останнім в частині стягнення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.
       Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2016 року була скасована і рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2015 року, було залишено без змін, що вбачається з копії зазначеної ухвали.
       Судове рішення було виконано 30 січня 2017 року, що підтверджується копією рахунку ПАТ КБ «ПриватБанку» (а.с.18) та копією постанови про закінчення виконавчого провадження від 21 лютого 2017 року (а.с.20).
       Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2015 року встановлений розмір середньоденної заробітної плати позивача на час звільнення в розмірі 302,52 грн. 
       Період прострочки виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з урахуванням рішення суду від 05 серпня 2015 року складає 270 робочих днів.
       Періоди за які просить стягнути середній заробіток позивач:
       - з 10 червня 2015 року до 30 червня 2015 року -14 робочих днів;
       - з 01 липня 2015 року до 31 грудня 2015 року -131 робочий день;
       - з 01 січня 2016 року до 30 січня 2017 року - 271 день.
       Сума середнього заробітку складає: 
       - з 10 червня 2015 року до 30 червня 2015 року - 4235,28 грн;
       - з 01 липня 2015 до 31 грудня 2015 року сума середнього заробітку складає 39630,12 грн;
        - з 01 січня 2016 року до 30 січня 2017 року сума середнього заробітку складає 81982,92 грн;
       Таким чином, загальний розмір середнього заробітку, якій підлягає сплаті за весь час затримки заробітної плати по день фактичного розрахунку станом на 30 січня 2017 року складає: 125 848, 32 грн.
       Згідно виписок про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , наданих ПАТ КБ «Приватбанк», надходження коштів за виконавчим листом на рахунок відбувалося наступним чином:
       - 01 квітня 2016 року надійшло – 4390,80 грн, з урахуванням 0,5% за послуги банку в розмірі сума складає 4412,86 грн., відправленої відповідачем суми (призначення платежу: Згідно рішення суду по справі №191/1447/15-ц від 26 січня 2016 року поповнення картки № НОМЕР_2 ОСОБА_1 без ПДВ) (а.с.49).
       - 30 січня 2017 року надійшло – 87093,26 грн, (призначення платежу: Заборгованість згідно в/л №191/1447/15-ц від 23 листопада 2016 року ОСОБА_1 ).
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що 01 квітня 2016 року не відбулось фактичної оплати відповідачем належної суми заробітної плати при звільненні, а також по інших стягнутих за рішенням суду сумах у розмірі 87093,26 грн. Відповідач у повному обсязі розрахувався з позивачем за весь час затримки заробітної плати лише 30 січня 2017 року, внаслідок чого останній має нести відповідальність за триваюче правопорушення передбачене статтею 117 КЗпП України.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
       Статтею 47 та частиною 1 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
       Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (частини друга статті 116 КЗпП України).
В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частини перша та друга статті 117 КЗпП України).
       Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
       За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.
       Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум належних при звільненні роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
       Крім того слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012.
        Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, – наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи – по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності (абзац перший пункту 20 постанови ПВСУ № 13).
        Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
       Колегія суддів зазначає, що коли роботодавець до здійснення судового розгляду не виконав законних вимог щодо розрахунку зі звільненим працівником, то строк затримки розрахунку може визначатись не на момент звернення звільненого працівника до суду, а на момент постановлення відповідного рішення. Якщо ж після постановлення такого рішення роботодавець не здійснює зазначеного фактичного розрахунку з працівником, то свою дію продовжує стаття 117 КЗпП України.
       Суд першої інстанції встановивши, що 01 квітня 2016 року не відбулось фактичної оплати відповідачем належної суми заробітної плати при звільненні. Відповідач у повному обсязі розрахувався з позивачем лише 30 січня 2017 року, правильно встановив, що останній має нести відповідальність за триваюче правопорушення передбачене статтею 117 КЗпП України.
       Сплачена відповідачем, 01 квітня 2016 року сума 4390,80 грн (згідно рішення суду по справі №191/1447/15-ц від 26 січня 2016 року) не є сумою фактичної оплати належної позивачеві при звільненні заробітної плати у розмірі 4412, 86 грн.
       Фактично із заборгованістю по заробітній платі належній відповідачеві при звільнені 4412, 86 грн, відповідач розрахувався 30 січня 2017 року, що підтверджується копією рахунку ПАТ КБ «ПриватБанку» (а.с.18) та копією постанови про закінчення виконавчого провадження від 21 лютого 2017 року (а.с.20).
        Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.
       Доводи, вказані в апеляційній скарзі про те, що суд неповно з`ясував обставини по справі, необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
       Крім того, розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 10 червня 2015 року до 30 січня 2017 року, відповідачем не спростований.
       Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
       Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу Державного міжрайонного підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Дніпро — Західний Донбас» — залишити без задоволення.
       Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2019 року — залишити без змін. 
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.
       Судді: