Постанова 
Іменем  України
 
23 жовтня 2019 року
м. Київ
справа № 2-4760/09
провадження № 61-20279св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 , 
заінтересовані особи: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційнускаргу ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 16 січня 2017 року у складі судді Мазун І. А. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 24 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Сидоренко І. П., Станкевича В. А., Цюри Т. В.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого листа № 2-4760/09, виданого Малиновським районним судом м. Одеси 30 листопада 2009 року таким, що не підлягає виконанню та про скасування постанови старшого державного виконавця Київського відділу Державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Кампасуна О. В. (далі - старший державний виконавець Київського ВДВС м. Одеси) про відкриття виконавчого провадження на виконання зазначеного виконавчого листа.
Заява мотивована тим, що заявник не отримував заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13  жовтня 2009 року про стягнення з нього боргу на користь Закритого акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) у розмірі 60 217,92 грн. Однак 11 жовтня 2016 року він отримав копію постанови старшого державного виконавця Київського ВДВС м. Одеси про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-4760/09 про стягнення з нього боргу на користь банку у розмірі 60 217,92 грн. Цього ж дня він отримав копію вказаного виконавчого листа, в якому вказано про строк його пред`явлення до примусового виконання - 23 жовтня 2012 року, в якому містяться відмітки про відмову у відкритті та повернення цього листа стягувачу.
Заявник вважав, що оскільки рішення суду набрало законної сили більш ніж сім років тому, то немає правових підстав для його виконання, оскільки відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» строк пред`явлення виконавчого листа до виконання складає один рік, а тому стягувачем пропущено зазначений строк.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 16 січня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24 квітня 2017 року, у задоволенні заяви відмовлено. 
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій обґрунтовувані тим, що обставини, на які посилається заявник у своїй заяві, не можуть бути підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а вимоги про скасування постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження мають розглядатись у порядку пред`явлення скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувсядо суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що заочне рішення набрало законної сили 23 жовтня 2009 року, виконавчий лист виданий 30 листопада 2009 року та підлягав виконанню у строк до 23 жовтня 2012 року. Однак 04 жовтня 2016 року старший державний виконавець Київського ВДВС м. Одеси виніс постанову про відкриття виконавчого провадження, тобто з пропуском строку для його пред`явлення, що є підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. На зазначене суди першої та апеляційної інстанцій уваги не звернули, не з`ясували питання правомірності відкриття виконавчого провадження. Також суд першої інстанції розглянув заяву за відсутності боржників: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не були повідомлені про час та місце розгляду справи. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Судами встановлено, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2009 року стягнуто солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь банку заборгованість у розмірі 60 217,92 грн.
На виконання вказаного рішення суду Малиновським районним судом м. Одеси 30 листопада 2009 року видані виконавчі листи, які знаходяться на виконанні у Київському ВДВС м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області. У виконавчому листі № 2-4760/09, який виданий Малиновським районним судом м. Одеси 30 листопада 2009 року, про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» грошової суми в розмірі 60 217,92 грн зазначено строк пред`явлення до виконання - 23 жовтня 2012 року.
З відповіді Київського ВДВС м. Одеси від 12 грудня 2016 року вбачається, що у вказаному ВДВС знаходиться на виконанні виконавчий лист № 2-4760/09, виданий Малиновським районним судом м. Одеси 30 листопада 2009 року про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» грошової суми в розмірі 60217,92 грн. Відповідно до даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень на підставі вказаного виконавчого листа відкривалися та закривалися такі виконавчі провадження:
-          ВП № 18973688, відкрите 24 вересня 2010 року, виконавчий лист повернуто стягувачу 03 березня 2011 року на підставі пункту 4 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження»;
-          ВП № 34287151, відкрите 04 вересня 2012 року, виконавчий лист повернуто стягувачу 28 листопада 2013 року на підставі пункту 2 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження»;
-          ВП № 44239410, відкрите 01 серпня 2014 року, виконавчий лист повернуто стягувачу 29 грудня 2014 року на підставі пункту 2 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження»;
-          ВП № 49577126, відкрите 08 грудня 2015 року, виконавчий лист повернуто стягувачу 25 березня 2016 року на підставі пункту 2 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження»;
-          ВП № 52500185, відкрите 04 жовтня 2016 року, виконавчий лист перебуває на виконанні.
Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 14 ЦПК України 2004 року однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.
За статтею 14 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження, (далі - ЦПК України 2004 року) судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.
Аналогічною за змістом є стаття 18 ЦПК України у нині чинній редакції. 
Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на день видачі виконавчого листа) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом трьох років.
Згідно із Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)» від 04 листопада 2010 року N 2677-VI (далі - Закон N 2677-VI) з 21 березня 2011 року набрала чинності нова редакція Закону України «Про виконавче провадження», стаття 22 якого передбачала, що виконавчі документи, видані на підставі судових рішень, можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.
.
Водночас відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України N 2677-VI виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені на момент їх видачі.
Згідно з пунктами 2, 4 частини першої, частини п`ятої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній з березня 2011 року до березня 2016 року, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що вказаний виконавчий лист неодноразово пред`являвся стягувачем до виконання, а тому строк пред`явлення виконавчого документа до виконання переривався. Таким чином, останнє пред`явлення виконавчого документа відбулось у межах встановленого законом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання
Відповідно до частин другої, четвертої статті 369 ЦПК України 2004 року суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом. Суд ухвалою вносить виправлення до виконавчого листа, а у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Порушення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Натомість пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання може бути підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження (пункт 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, яка була чинною на час відкриття виконавчого провадження).
Встановлення обставин дотримання строків пред`явлення виконавчого документа до виконання підлягає з`ясуванню, зокрема, під час оскарження дій чи бездіяльності державного виконавця, пов`язаних з вирішенням питання про відкриття виконавчого провадження, а тому не мають правового значення під час розгляду цієї справи.
З урахуванням наведеного, суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку, що обставини, на які посилається заявник в своїй заяві не можуть бути підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а вимоги про скасування постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження мають розглядатись у порядку пред`явлення скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.
Доводи заявника, що суд першої інстанції розглянув заяву за відсутності боржників: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не були повідомлені про час та місце розгляду справи, є безпідставними, оскільки в матеріалах справи містяться розписки про повідомлення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про розгляд справи, призначеної на 16 січня 2017 року на 16 год. 45 хв. (а. с. 109, 110).
Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, доводи заявника зводяться до власного тлумачення норм матеріального та процесуального права.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржувані рішення суду ухвалено з додержанням процесуального права, є по суті правильними та справедливими, тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 16 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 24 квітня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                        А. С. Олійник
 
                                                                                                                        С. О. Погрібний
 
                                                                                                                        В. В. Яремко