Постанова
Іменем України                                       
12 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 334/443/18
провадження № 61-6770св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Осіян О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:Дніпровський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя, у складі судді Козлової Н. Ю., від 06 вересня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду, у складі колегії суддів:  Полякова О. З., Крилової О. В., Кухаря С. В., від 26 лютого 2019 року.
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В. А., треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Дніпровський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_2 , про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що виконавчий напис нотаріуса Чуловського В. А. № 2626 від 23 лютого 2015 року є неправомірним, безпідставним та таким, що не підлягає виконанню з підстав недотримання встановлених вимог під час вчинення виконавчого напису. Окрім цього вважає, що документи, подані ТОВ «Кредитні ініціативи» для отримання виконавчого напису, були неналежними та такими, що не мали юридичної сили, окрім того, розрахунок заборгованості, наданий кредитором, не відображав дійсну суму боргу за підрахунком позивача. Також позивач зазначала, що не була сповіщена про будь-які дії щодо нежитлового приміщення, на яке звернуто стягнення за виконавчим написом нотаріуса, та про виконавчий напис дізналась при проведенні опису та арешту майна.
Із урахуванням зазначеного, позивач просила позов задовольнити,  визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В. А., зареєстрований в реєстрі за № 2626 від 23 лютого 2015 року, про звернення стягнення на нежитлове приміщення будинку торгівлі інв. № 03416, загальною площею 98,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення ІХ (виступає предметом іпотеки), таким, що не підлягає виконанню.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня           2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1  відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами недотримання процедури вчинення виконавчого напису та неправомірності дій відповідачів.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Запорізького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня 2018 року - без змін. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що виконавчий напис, оспорений позивачем, вчинено у відповідності до вимог чинного законодавства і він не може бути визнаний таким, що не підлягає виконанню з підстав, зазначених позивачем.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року і передати справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що вимога про дострокове повернення кредиту не була отримана позичальником, а тому суди мали б застосувати положення частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Доказів направлення боржнику досудової вимоги, а також отримання такої вимоги боржником матеріали справи не містять. Суд першої інстанції зобов`язаний був зупинити провадження у цій справі на підставі частини четвертої статті 263 ЦПК України, оскільки на розгляді у суді перебуває справа № 334/1004/18 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитні ініціативи» про визнання частково недійсним договору відступлення права вимоги (факторингу) від 21 липня 2014 року в частині відступлення права вимоги за кредитним договором № 44/43-133-213 від 20 червня 2013 року та договору про передачу прав за договорами забезпечення від 21 липня 2014 року в частині відступлення права вимоги іпотечним договором № 1548 від 20 червня 2013 року.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
19 червня 2019 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у цій справі.
Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитні ініціативи», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В. А., треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Дніпровський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_2 , про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження.
Відзив на касаційну скаргу не надходив
Фактичні обставини справи, встановлені судами
20 червня 2013 року між ПАТ «БАНК КІПРУ» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 44/43-133/2013, відповідно до якого останній було надано кредит у сумі 185 000, 00 грн на строк до 19 червня 2018 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом. 
З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 20 червня 2013 року між ПАТ «БАНК КІПРУ» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір. Предметом іпотеки згідно вказаного іпотечного договору є нежитлове приміщення будинку торгівлі інв. № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,          приміщення IX, та належить на праві власності ОСОБА_1 
21 липня 2014 року між ПАТ «НЕОС БАНК», яке є правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «БАНК КІПРУ», та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений договір факторингу.
В той же день, 21 липня 2014 року між ПАТ «НЕОС БАНК» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір про передачу прав за іпотечними договорами, відповідно до якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 44/43-133/2013 від 20 червня 2013 року та вищевказаним іпотечним договором на користь ТОВ «Кредитні ініціативи».
20 січня 2015 року ТОВ «Кредитні Ініціативи» направило на адресу        ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень за кредитним договором на суму 213 964, 13 грн, з яких: заборгованість по кредиту - 171 387, 00 грн, заборгованість по відсотках - 42 577, 13 грн. Окрім цього, ОСОБА_1 було попереджено про наслідки її невиконання, зокрема, вчинення виконавчого напису і пов`язані із цим додаткові витрати.
23 лютого 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. на підставі заяви ТОВ «Кредитні ініціативи» про вчинення виконавчого напису було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 2626.
На підставі заяви ТОВ «Кредитні ініціативи» про відкриття виконавчого провадження та долученого виконавчого напису № 2626 від 23 лютого       2015 року державним виконавцем Дніпровського відділу ДВС Запорізького МУЮ  Панасенко К. О. було відкрито виконавче провадження № 47887827, проводилось примусове виконання виконавчого документу. 
Позиція Верховного Суду
Частинами першою та другою статті 400 Цивільного процесуального України (тут і надалі у редакції чинній на момент подання касаційної скарги) визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша            статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). 
Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого         2012 року № 296/5 .
Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України).
Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.
У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).
Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.
Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).
За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків.
Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.
Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.
Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Дотримання прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає у необхідності надсилання іпотекодержателем повідомлення - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.
Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.
З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.
При вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень                статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Вирішуючи позовні вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає до виконання, суди дійшли правильного висновку про відмову у їх задоволенні, оскільки надані ТОВ «Кредитні ініціативи» нотаріусу документи підтверджують безспірність заборгованості, яка виникла за вказаним вище кредитним договором, а іншого позивачем не доведено. 
При зверненні до нотаріуса про вчинення виконавчого напису ТОВ «Кредитні ініціативи» до заяви були долучені всі необхідні документи на підтвердження безспірної заборгованості боржника, а нотаріусом було дотримано процедуру видачі виконавчого напису, тому суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису від 23 березня 2015 року указана відповідачем заборгованість є безспірною.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Доводи касаційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази направлення позивачу вимоги про погашення кредитної заборгованості не заслуговують на увагу і спростовуються письмовою вимогою від 20 січня 2015 року за вихідним номером 1021-19 про усунення порушення зобов`язань за кредитним договором та договором іпотеки, в якій зазначена загальна заборгованість у розмірі 213 964, 13 грн, яку було запропоновано погасити у тридцятиденний строк: достроково повернути кредит, сплатити нараховані відсотки за користування кредитом, з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказану вимогу було направлено цінним листом № 0223205529542 21 січня           2015 року на адресу іпотекодавця, вказану у договорі. Підстави для зупинення провадження у справі відсутні.
Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги є безпідставними та такими, що не спростовують правильних по суті оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій. 
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до правовідносин сторін норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, об`єктивно встановивши обставини справи, дійшли цілком обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Головуючий              	Є. В. Синельников  	
Судді 	О. М. Осіян   	
 	Н. Ю. Сакара   	
 	С. Ф. Хопта	
 	  В. В. Шипович