Ухвала
Іменем України
 
05 лютого 2020 року
місто Київ
 
справа № 640/8559/16-ц
провадження № 61-18723вно19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,
треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Непочатих Вікторія Володимирівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Курас Світлана Олександрівна, Служба у справах дітей Департаменту праці і соціальної політики Харківської міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження заяву ОСОБА_3 про перегляд постанови Верховного Суду від 17 липня 2019 року за нововиявленими обставинами у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу м. Харкова Непочатих Вікторія Володимирівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу м. Харкова Курас Світлана Олександрівна, Служба у справах дітей Київського району Департаменту праці і соціальної політики Харківської міської ради, про визнання договору дарування частини квартири недійсним з моменту укладання, скасування державної реєстрації та витребування майна з чужого незаконного володіння,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у травні 2016 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, у подальшому уточненим, просила визнати договір дарування 40/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_1, укладений 25 березня 2011 року між нею та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Курас С. О., за реєстровим № 586, недійсним у зв'язку з фіктивністю з моменту його укладення; скасувати рішення № 20276503 про державну реєстрацію прав власності, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Непочатих В. В. 25 березня 2015 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності номер 9175942 за ОСОБА_3 на 40/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_1; витребувати на користь ОСОБА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 40/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_1 (згідно з рішенням Харківської міської ради від 20 листопада 2015 року № 12/15 перейменовано на АДРЕСА_1), у м. Харкові, визнати за ОСОБА_1 право власності на 40/100 часток комунальної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; стягнути з відповідачів судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду та витрати пов'язані, з наданням їй правової допомоги.
Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що їй належить 79/100 частин квартири АДРЕСА_1, з яких 39/100 частин - на підставі договору дарування від 23 вересня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Курас С. О. за реєстровим № 2358, а 40/100 частини належать на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Непочатих В. В. 27 липня 2010 року за реєстровим № 1594, зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 20 серпня 2010 року. 21/100 частини цієї квартири належить ОСОБА_4.
Зазначена квартира складається з восьми житлових кімнат, загальною площею 205, 5 кв. м, житловою площею 144, 1 кв. м, житлова площа 40/100 частин квартири - 60, 8 кв. м.
У спірній частині квартири проживали однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 разом з їхніми малолітніми дітьми.
У 2011 році, зі слів співмешканця ОСОБА_1 ОСОБА_5, їй стало відомо, що останній мав з ОСОБА_3 спільні справи, в результаті яких заборгував йому грошові кошти. Суть їх взаємовідносин їй була невідома. ОСОБА_5, як батько її дітей, здійснював тиск на неї (як психологічно, так і фізично), зловживаючи своїм становищем, наполягав на тому, що їй необхідно виступити майновим поручителем, передавши в іпотеку належне їй майно, а після його розрахунку, він запевнив її, що майно буде повернуто.
У зв'язку з тим, що передача в іпотеку 40/100 частин комунальної квартири передбачала згоду усіх співвласників, а ОСОБА_4, у власності якої була 21/100 частина цієї квартири, не бажала надавати такої згоди, ОСОБА_5 наполіг на тому, що це має бути не договір іпотеки, а договір дарування. При цьому він запевнив ОСОБА_1, що довіряє ОСОБА_3 та після того, як він вирішить з ОСОБА_3 свої питання, останній поверне майно, 40/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_1. Як гарантії, що фактичної передачі майна не відбудеться, ОСОБА_5 пояснив, що оригінали правовстановлюючих документів будуть зберігатися у дарувальника, в той же час обдарований реєструвати в БТІ цю частку квартири не буде, таким чином, фактичного переходу права власності на подаровану частину комунальної квартири не відбудеться.
Знаходячись під постійним моральним, фізичним та психічним тиском зі сторони ОСОБА_5, за попереднім його наполяганням, ОСОБА_1 25 березня 2011 року прийшла до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Курас С. А. для укладання оспорюваного договору дарування. Однак до нотаріуса зайшов раніше їй незнайомий чоловік і пояснив, що його прислав ОСОБА_3 та йому необхідно десь розписатися, він представився як ОСОБА_2
ОСОБА_1 бачила цю особу вперше і одразу зателефонувала ОСОБА_5, який, в свою чергу, пояснив, що ОСОБА_2 є близьким родичем ОСОБА_3, вкотре заспокоївши її, сказав, щоб вона дарувала частину квартири ОСОБА_2 Деталей майбутнього правочину ОСОБА_1 з ОСОБА_2 не обговорювала. Цього ж дня приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Курас С. О. посвідчила договір дарування, за яким ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 40/100 частин квартири АДРЕСА_1. Сплативши державне мито, дарувальник отримала оригінали договору дарування. Ключі від спірної частини квартири ОСОБА_1 обдарованому не передавала, оскільки продовжувала там проживати разом з дітьми, будь-яких розмов з ОСОБА_2 не вела, бачила його приблизно 10 хвилин. Повернувшись додому, ОСОБА_1 оригінал договору дарування поклала вдома, разом з усіма своїми документами.
Позивач зазначала, що, підписуючи спірний договір дарування, вона не повною мірою усвідомлювала значення своїх дій, вважала, що цей договір нею вчинено під впливом тяжкої обставини та післяпологової депресії, він не був спрямований на реальне настання правових наслідків, не відповідав її вільному волевиявленню, а тому має бути визнаний судом недійсним. Наявність тяжкої обставини була зумовлена примусом її співмешканця ОСОБА_5 до підписання оспорюваного договору дарування.
Позивач також зазначала, що спірний договір не був спрямований на реальне його виконання, про що свідчить, зокрема, пункт 3 договору дарування, в якому дарувальник свідчить, що прав у третіх осіб, у тому числі малолітніх, неповнолітніх дітей, як в Україні, так і за її межами, немає, що не відповідало дійсності, оскільки дарувальник, разом з малолітніми дітьми, продовжувала постійно проживати в спірних кімнатах (які і становлять 40/100).
При цьому, ОСОБА_1 зазначила, що договір є недійсним, оскільки відсутня згода органу опіки та піклування на вчинення такого правочину, враховуючи, що у спірній квартирі проживали малолітні діти.
Стислий виклад заперечень відповідачів
Відповідачі заперечили проти задоволення позову, просили застосувати до спірних правовідносин правила позовної давності.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано договір дарування 40/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_1, укладений 25 березня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Курас С. О. за реєстровим № 586, недійсним з моменту його укладення. Скасовано рішення № 20276503 про державну реєстрацію прав власності, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Непочатих В. В. від 25 березня 2015 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 9175942 за ОСОБА_3 на 40/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_1. Витребувано на користь ОСОБА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 40/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 40/100 часток комунальної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (згідно з рішенням Харківської міської ради від 20 листопада 2015 року № 12/15 перейменовано на АДРЕСА_1). У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення витрат за надання правової допомоги відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції застосував положення статей 203, 215, 216, 234, 321, 330, 387-388, 717 ЦК України та виходив з таких обставин, що оспорюваний договір дарування укладався дарувальником під тиском та за постійним наполяганням її цивільного чоловіка (особи, з якою позивач перебувала у фактичних шлюбних відносинах); волевиявлення дарувальника в момент вчинення правочину не було вільним, оскільки формувалося під постійним психічним та фізичним тиском ОСОБА_5, та не відповідало внутрішній волі сторін, яка спрямована на настання певних наслідків, у зв'язку з чим суд першої інстанції вважав встановленим той факт, що договір дарування 40/100 частин комунальної квартири від 25 березня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, є фіктивним, а повинен бути визнаний недійсним з моменту його укладення у зв'язку з порушенням прав малолітніх дітей, які проживають у спірній квартирі. Суд не погодився з доводами представника відповідача щодо застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки вважав, що ОСОБА_1 про порушене право дізналася тільки у 2015 році.
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення. Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування частини квартири недійсним з моменту укладання, скасування державної реєстрації та витребування майна з чужого незаконного володіння у повному обсязі.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог, проте зазначив, що ОСОБА_1 заявила, що в момент укладення договору дарування частини квартири вона усвідомлювала те, що договір є фіктивним. Тобто саме з моменту укладення фіктивного правочину ОСОБА_1 знала, що у разі реального виконання такого правочину її права будуть порушені, що спростовує її доводи про те, що про порушене своє право вона дізналася лише у березні 2015 року. Крім цього, апеляційний суд врахував, що ОСОБА_1 є приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, має вищу юридичну освіту, на професійному рівні володіє знаннями в галузі цивільного права, що дає підстави вважати, що позивач розуміє наслідки спливу позовної давності.
Постановою Верховного Суду від 17 липня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2017 року скасовано. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав власності, визнання права власності скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав власності, визнання права власності відмовлено. В іншій частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2017 року залишено в силі.
Верховний Суд, частково задовольняючи касаційну скаргу ОСОБА_1, зробив висновок, що договір дарування від 25 березня 2011 року (удаваний правочин) має ознаки недійсності, оскільки порушує права та інтереси малолітніх осіб, які проживають у спірній квартирі. Втім ознака недійсності зазначеного оспорюваного правочину не має правового значення для вирішення заявленої позовної вимоги, оскільки надалі обдарованим за цим правочином майно, що є предметом цього спору, відчужене іншій особі. За таких обставин правомірним та належним способом захисту порушеного права є вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння. Для вирішення цієї вимоги правове значення мають обставини вибуття спірного майна з володіння власника, позивача у цій справі.
Встановивши, що ОСОБА_3 зареєстрував за собою право власності на 40/100 частин спірної квартири, які відчужені на його користь за договором дарування, укладеним без достатніх правових підстав, Верховний Суд зробив висновок про обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині витребування майна з його незаконного володіння. При цьому рішення в частині визнання договору дарування, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, недійсним є необґрунтованим, оскільки у такому випадку не є ефективним способом захисту порушених прав, що не приводить до їх поновлення.
У частині висновків апеляційного суду про наявність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин Верховний Суд визнав такі висновки помилковими за встановлених фактичних обставин справи. Як встановлено судами, частка у квартирі із фактичного володіння ОСОБА_1 не вибувала до моменту реєстрації права власності за договором дарування від 25 березня 2011 року, вона продовжує проживати у спірній квартирі й на час розгляду справи судом, а про те, що право власності зареєстровано за ОСОБА_3, їй стало відомо лише у 2015 році, а тому висновки суду першої інстанції про те, що позовна давність не спливла, є обґрунтованими. Застосовуючи позовну давність до спірних правовідносин, апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_1 не могла раніше дізнатися про порушення її прав і відчуження частки у квартирі, оскільки продовжувала нею користуватися без будь-яких перешкод.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами
У заяві, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв'язку у жовтні 2019 року, ОСОБА_3 просить постанову Верховного Суду від 17 липня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.
Узагальнені доводи особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами
Вимоги заяви обґрунтовуються тим, що 16 вересня 2019 року ОСОБА_3 стало відомо, що на момент вчинення оспорюваного правочину, 25 березня 2011 року, малолітні діти у спірній квартирі не були зареєстровані, що підтверджується довідкою Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 18 липня 2019 року № 3012/0/50/19 про зареєстрованих осіб у спірній квартирі у період з серпня 2010 року. Також зазначив, що 10 жовтня 2019 року батько заявника ОСОБА_6 надав йому копії матеріалів справи № 640/256/18, якими також підтверджуються наведені обставини.
Зазначає, що наявний у справі акт проживання від 11 березня 2016 року, відповідно до якого позивач, разом із дітьми мешкають у спірній квартирі з 2010 року, спростовується довідкою Комунального підприємства «Жилкомсервіс», дільниця № 58, від липня 2012 року, відповідно до якої ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкають за адресою: АДРЕСА_2. Про зазначені відомості, які існували на момент ухвалення постанови Верховного Суду від 17 липня 2019 року, заявник дізнався 16 вересня 2019 року від свого батька ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_8.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
ОСОБА_1 просить заяву ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Верховного Суду від 17 липня 2019 року залишити без змін. Зазначає, що наведені обставини не є нововиявленими та не впливають на правильність вирішення спору Верховним Судом.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2019 року відкрито провадження за заявою ОСОБА_3 про перегляд постанови Верховного Суду від 17 липня 2019 року за нововиявленими обставинами, призначено справу до судового розгляду.
Відповідно до частин першої та другої статті 425 ЦПК України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 3 частини третьої статті 423 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення. Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення.
Під час визначення меж розгляду заяви про перегляд постанови Верховного Суду від 17 липня 2019 року враховано, що суд касаційної інстанції у частині позовних вимог ухвалив нове рішення, а в іншій частині - залишив в силі рішення суду першої інстанції. Незважаючи на те, що доводи заяви стосуються вирішення усіх позовних вимог, Верховний Суд, застосувавши наведені правила процесуального закону, дійшов висновку, що постанова Верховного Суду від 17 липня 2019 року переглядається в частині ухвалення судом касаційної інстанції нового рішення у справі.
Згідно з частиною другою статті 429 ЦПК України справа розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження, у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. У суді першої інстанції справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи заяви, Верховний Суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами необхідно відмовити з таких підстав. 
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.
Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.
За змістом наведених норм права необхідними умовами визнання обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, нововиявленими є те, що зазначені обставини є істотними та існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки учасників справи. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.
Перший критерій для віднесення обставин до категорій нововиявлених для суду становить істотність цих обставин для вирішення справи.
Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби така обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.
Другим критерієм для віднесення обставин до категорії нововиявлених для суду є доведеність того, що такі обставини не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою.
Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення.
Звернувшись до Верховного Суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, заявник посилається на те, що укладений договір дарування не порушує прав малолітніх дітей, оскільки, як йому стало відомо, діти ОСОБА_1 не були зареєстровані у спірній квартирі, а наявний у справі акт проживання від 11 березня 2016 року, відповідно до якого позивач разом із дітьми мешкають у спірній квартирі з 2010 року, спростовується довідкою Комунального підприємства «Жилкомсервіс», дільниця № 58, від липня 2012 року, відповідно до якої ОСОБА_1, разом із сином ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкають за адресою: АДРЕСА_2.
В оцінці істотності обставин, на які посилається заявник, Верховний Суд врахував, що відсутність реєстрації малолітніх дітей у спірній квартирі на момент вчинення оспорюваного правочину, а також довідка Комунального підприємства «Жилкомсервіс», дільниця № 58, від липня 2012 року про те, що ОСОБА_1, разом із сином ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкають за адресою: АДРЕСА_2, не спростовують встановлених обставин справи про те, що малолітні діти ОСОБА_1 на момент вчинення правочину проживали у спірній квартирі.
Зважаючи на наведене, Верховний Суд не встановив істотних обставин, які існували на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, проте не могли бути встановлені, оскільки не були і не могли бути відомі сторонам у справі.
Крім того, Верховний Суд зробив висновок, що обставини, на які посилається ОСОБА_3 як на нововиявлені, могли бути відомі заявнику, оскільки останній зареєстрував право власності на спірну частину квартири 13 червня 2016 року. Отже, заявник після реєстрації права власності на спірне житлове приміщення на правах власника був вправі та об'єктивно мав можливість отримати інформацію про усіх зареєстровані особи у спірному житловому приміщенні, зокрема на момент укладення оспорюваного правочину.
Порівняльний аналіз термінів «не могли бути відомі» та «не були відомі», що містяться в пункті 1 частини другої статті 423 ЦПК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про істотні для справи обставини, а тому заявнику необхідно навести доводи (у разі необхідності підтвердити їх належними доказами) на обґрунтування того, що нововиявлені обставини не були та не могли бути відомі заявнику під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій. 
Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті домогтися нового слухання справи та нового її вирішення. 
Процедура скасування остаточного судового рішення у зв'язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би привести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні, і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (§§ 27, 28 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Pravednaya v. Russia», заява № 69529/01).
Висновки за результатами розгляду заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами
Відповідно до частини третьої статті 429 ЦПК України за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами не містить доводів, що свідчать про наявність підстав, передбачених статтею 429 ЦПК України, для її задоволення та скасування судового рішення, що переглядається, а тому у задоволенні цієї заяви необхідно відмовити.
Наведені ОСОБА_3 у заяві обставини не можуть бути віднесені до нововиявлених, оскільки вони не відповідають усім необхідним умовам для віднесення їх до такої категорії обставин, наведені обставини не впливають на правильність висновків Верховного Суду під час вирішення касаційної скарги по суті.
Керуючись статтями 423, 429 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд постанови Верховного Суду від 17 липня 2019 року за нововиявленими обставинами у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу м. Харкова Непочатих Вікторія Володимирівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу м. Харкова Курас Світлана Олександрівна, Служба у справах дітей Київського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці і соціальної політики Харківської міської ради, про визнання договору дарування частини квартири недійсним з моменту укладання, скасування державної реєстрації та витребування майна з чужого незаконного володіння.
Постанову Верховного Суду від 17 липня 2019 року залишити в силі.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак

Судді                                                                                                              І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко