ПОСТАНОВА
Іменем України

20 грудня 2019 року 
Київ

справа № 826/23181/15
адміністративне провадження № К/9901/34283/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Соколова В.М., 
розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу №826/23181/15
за позовом  ОСОБА_1 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії
за касаційною скаргою  ОСОБА_1  
на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 червня 2016 року, ухвалену колегією суддів у складі: головуючого судді Добрянської Я.І., суддів: Федорчука А.Б., Аблова Є.В. 
на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 грудня 2016 року, постановлену колегією суддів у складі: головуючого судді Ганечко О.М., суддів: Літвіної  Н.М., Коротких А.Ю.

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обгрунтування
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі - відповідач-1), Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (далі - відповідач-2), у якому просив визнати протиправними дії відповідачів щодо надання неповної відповіді по суті інформаційного запиту від 08 липня 2015 року ОСОБА_1 ; зобов`язати відповідачів повторно надати відповідь на запит ОСОБА_1 від 08 липня 2015 року в порядку та строки, передбачені Законом України «Про доступ до публічної інформації».
В обґрунтування позовної заяви позивач вказував на те, що листи-відповіді відповідачів на заяву ОСОБА_1 були надані необґрунтовані, адже містили неповну, недостовірну відповідь відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 грудня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що заява ОСОБА_1 від 08 липня 2015 року до відповідачів носить ознаки звернення так як містить прохання дати роз`яснення, і тому така заява повинна розглядатися в порядку передбаченому Законом України «Про звернення громадян». При цьому, суди попередніх інстанцій посилаючись на статтю 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» вважають, що питання, викладені у запиті ОСОБА_1 від 08 липня 2015 року не носять характер надання готової інформації, а містить ознаки надання роз`яснення, висловлення точки зору щодо дотримання будівельних норм. Також судами попередніх інстанцій було встановлено, що питання порушені у зверненні щодо порушення ОСОБА_2 законодавства у сфері містобудівного законодавства при забудові свого домоволодіння, були предметом розгляду адміністративної справи № 826/307/14, а тому відсутній обов`язок повторно розглядати ті самі порушення у зверненні від 08 липня 2015 року.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції
10 січня 2017 року до Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга ОСОБА_1  про скасування постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 червня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2016 року з підстав порушення судами норм матеріального та процесуального права, у якій скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
У касаційній скарзі скаржник посилається на те, що судами попередніх інстанцій порушено вимоги матеріального права в частині застосування Закону України «Про звернення громадян» замість Закону України «Про доступ до публічної інформації». Вказував на те, що запит скаржника від 08 липня 2015 року був поданий відповідачу відповідно до статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» в довільній формі. Однак, листи-відповіді відповідачів на заяву ОСОБА_1 були надані необґрунтовані, адже містили неповну, недостовірну відповідь відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації». Скаржник зазначив, що в порушення статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відповідачем не переадресовано деякі питання скаржника належному розпорядку інформації. Крім того, посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв`язку з розглядом справи в порядку письмового провадження, адже скаржником не заявлялося клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13 січня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017року № 2147-VІІІ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - Закон № 2147-VІІІ).
Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції вищевказаного Закону, обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.
У зв`язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпунктів 1, 7 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України матеріали касаційної скарги передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
05 березня 2018 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя - доповідач) Шарапа В.М., суддів Бевзенко В.М., Данилевич Н.А.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 травня 2019 року, який здійснено на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 30 травня 2019 року №526/0/78-19 у зв`язку із зміною спеціалізації та введенням до іншої палати судді - доповідача Шарапи В.М. (Рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20.05.2019 № 14), що унеможливлює його участь у розгляді касаційних скарг, визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Єресько Л.О., судді Загороднюк      А.Г., Соколов В.М.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 19 грудня 2019 року дана касаційна скарга була прийнята до провадження, закінчено підготовчі дії та призначено її до розгляду в попередньому судовому засіданні.
Позиція інших учасників справи 
16 лютого 2017 року від Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України надійшов відзив на касаційну скаргу, де відповідач-2 посилається на не обґрунтованість доводів даної касаційної скарги та просить її відхилити, а рішення прийняті судом першої та апеляційної інстанцій залишити без змін. Вказували на те, що зі змісту листа ОСОБА_1 від 08 липня 2015 року слідує, що це звернення громадян, а не запит. Тому, Міністерством при розгляді зверненні було дотримано вимоги Закону України «Про звернення громадян», відповідь позивачу була надана по суті порушених у зверненні питань у встановлений законодавством строк. Зазначали, що відповіді на всі питання у межах компетенції Міністерства були надані листами від 23 лютого 2015 року № 8/17-112-15, від 17 липня 2015 року № 8/17-544-15, від 20 липня 2015 року № 8/17-544-15/1 та листами Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 11 лютого 2015 року № 40-30-19/1275, від 16 липня 2015 року № 40-703-19/6656, від 07 серпня 2015 року № 40-703-(90-7)/7345 та від 26 червня 2014 року № 7/10-41/2506/09/02. 
Установлені судами фактичні обставини справи
08 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України із запитом, у якому просив надати інформацію щодо дій працівників державних органів, які вирішували питання стосовно незаконної індивідуальної забудови громадянкою ОСОБА_2 на земельній ділянці Садового товариства      "Мрія-1" на території Гнідинської сільської Ради Бориспільського району Київської області, серед іншого позивач просив надати інформацію, пов`язані із незаконною забудовою громадянкою ОСОБА_2 
Листом від 07 серпня 2015 року № 40-703-(90-7)/7395 Державною архітектурно-будівельною інспекцію України позивача повідомлено, що оскільки питання порушенні у зверненні не стосуються доступу до публічної інформації, звернення було розглянуте в порядку та строк, визначені Законом України «Про звернення громадян», надано відповідь на питання зазначені у зверненні, а також доведено до відома позивача, що інші питання, на які відповідач не надав відповіді      у листі від 07 серпня 2015 року, були предметом розгляду адміністративної справи № 826/307/14 за позовом ОСОБА_1   до Інспекції. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 березня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, однак Київським апеляційним адміністративним судом апеляційну скаргу задоволено частково, та зобов`язано Інспекцію повторно розглянути та надати відповідь на запит позивача від 20 листопада 2013 року.
Також Державна архітектурно-будівельної інспекції України повідомила позивача, що відповідь на звернення від 20 листопада 2013 року була надана 26 червня 2015 року листом № 7/10-41/2506/09/02.
А також повідомлено, що відповідно до законодавства України та Положення про державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 09 липня 2014 року № 294 Держарбудінспекція не є органом, до повноважень якого належить тлумачення актів законодавства.
Листом від 17 липня 2015 року № 8/17-544-15 Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України повідомлено позивача, що звернення позивача є ідентичним зверненню від 20 січня 2015 року, яке надійшло листом Секретаріату Кабінету міністрів України від 28 січня 2015 року № 1279/0/2-15, відповідь на      яке Міністерством надана, відповідно до листа від 23 лютого 2015 року № 8/17-112-15.
Вважаючи, що відповідь на заяву ОСОБА_1 була надана необґрунтованою, а також, що листи-відповіді містили неповну, недостовірну відповідь відповідно до Закону України «Про публічну інформацію» позивач звернувся з відповідним позовом до суду.
Позиція Верховного Суду
Релевантні джерела права й акти їх застосування
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 2 статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Згідно з частиною 1 статті 5 Закону України "Про інформацію" № 2657-XII від 02 жовтня 1992 року кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України від 13      січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі - № 2939-VI), відповідно до статті 2 якого метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.
За змістом статті 5 зазначеного Закону доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.
Сфера дії цього Закону не поширюється на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом (частина 2 статті 2 Закону № 2939-VI).
Згідно вимог статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 14 Закону № 2939-VI розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Відповідно частини 1 статті 20 Закону № 2939-VI та постанови Кабінету міністрів України від 25 травня 2011 року № 583 "Питання виконання Закону України "Про доступ до публічної інформації" в Секретаріаті Кабінету Міністрів України, центральних та місцевих органах виконавчої влади", запитувач інформації має право на отримання запитуваної інформації, якою володіє розпорядник інформації, у спосіб, обраний запитувачем, протягом п`яти робочих днів з дня надходження запиту.
Згідно частини 3 статті 22 Закону № 2939-VI передбачено, що розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
Приписами частин першої, другої статті 19 Закону № 2939-VI закріплено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Відповідно до частини 5 статті 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.
Законодавство про звернення громадян включає Закон України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР) та інші акти законодавства, що видаються відповідно до Конституції України та цього Закону.
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи.
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.          
Згідно частини 3 статті 211 КАС України (в редакції чинній до 15.12.2017) підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права, що кореспондує нормі частини 4 статті 328 КАС України (в редакції чинній після 15.12.2017).
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень на момент їх ухвалення визначалися статтею 159 КАС України (в редакції чинній до 15.12.2017), відповідно до якої судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Розглядаючи питання щодо реалізації права на доступ до інформації, слід розрізняти звернення за Законом України "Про звернення громадян" та Законом України "Про доступ до публічної інформації".
Закон України "Про звернення громадян" передбачає, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Закон України "Про доступ до публічної інформації" визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.
Під публічною інформацією мається на увазі відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Особливістю цього Закону є те, що він не поширюється на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.
Варто відзначити, що право на звернення та право на доступ до публічної інформації тісно пов`язані між собою. Право на звернення - це викладені в письмовій або усній формі пропозизиції (зауваження), заява (клопотання) і скарги (ст. 3 Закону України "Про звернення громадян"), до суб`єктів владних повноважень, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації.
Під запитом на інформацію розуміється прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні (ст. 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації"). Тобто мова йде про раніше створену інформацію, якою володіє розпорядник. Для відповіді на інформаційний запит розпорядник інформації не повинен створювати нову інформацію готувати аналітику, надавати роз`яснення тощо).
Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти (пункт 1 частини першої статті 22 Закону № 2939-VI).
Статтею 40 Конституції України закріплено право особи на звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів. Деталізацію наведене право отримало у Законі України від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР "Про звернення громадян" (далі - Закон № 393/96-ВР). Відносини з розгляду звернень громадян є основним і єдиним предметом регулювання цього Закону. Тому він є спеціальним у цій сфері, але ним не вичерпується поняття "спеціальний закон", що вживається у частині другій статті 2 Закону № 2939-VI.
При цьому Закон № 2939-VI не поширюється на відносини у сфері звернень громадян щодо надання юридичної консультації, проведення аналізу правових норм стосовно конкретних обставин, повідомлених запитувачем інформації, тощо, оскільки такі відносини регулюються спеціальним законом - Законом України "Про безоплатну правову допомогу".
У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року № 10 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації" висловлювалася позиція, що одержавши запит на інформацію, який подано згідно із Законом, але за змістом є зверненням громадян, розпорядник інформації повинен відмовити в задоволенні такого запиту у зв`язку з невідповідністю його предмета вимогам закону, і з урахуванням принципів добросовісності та розумності розглянути запит на підставі Закону "Про звернення громадян". Якщо запит поєднує предмети регулювання, то його має бути розглянуто у відповідних частинах у строки та в порядку, передбачені відповідними законами.
Визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях (тобто відповідала критеріям "відображеності та задокументованості") та знаходилась у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.
З аналізу змісту запиту ОСОБА_1 , поданого ним 08.07.2015 до Державної архітектурної інспекції України, Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, з питаннями пов`язаними із незаконною індивідуальною забудовою громадянкою ОСОБА_2 , Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що позивач фактично просить висловити точку зору Держархбудінспекції щодо дотримання при будівельних роботах у суміжному з ним домоволодінні положення вимогам нормативних актів у сфері містобудування, що, у свою чергу, не регулюється положеннями Закону № 2939-VI.
Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що ставлення Держархбудінспекції до вказаного питання може бути висловлене виключно за результатами відповідної перевірки дотримання містобудівного законодавства. Держархбудінспекція відповідно до чинного законодавства, не наділена повноваженнями надавати роз`яснення щодо дотримання чи порушення законодавства під час проведення будь-яких робіт, а тому, звернення позивача в частині роз`яснення окремих положень чинного законодавства не може бути розглянуто відповідачем в порядку Закону № 2939-VI.
Питання порушені ОСОБА_1 у зверненні щодо порушення ОСОБА_2 законодавства у сфері містобудівного законодавства при забудові свого домоволодіння, були предметом розгляду адміністративної справи № 826/307/14.
Як слідує з матеріалів справи, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 березня 2014 року у вказаній справі в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено, однак Київським апеляційним адміністративним судом скасовано вищезазначену постанову, та ухвалено зобов`язати Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області повторного розглянути та надати відповідь на запит позивача від 20 листопада 2013 року в порядку та строки, передбачені Законом України "Про доступ до публічної інформації".
Постанова Київського апеляційного адміністративного суду надійшла на адресу відповідача 19 червня 2014 року, а тому, на виконання вказаної постанови Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області розглянуто запит позивача та надано відповідь листом від 26 червня 2015 року № 7/10-41/2506/09/02.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову.
Стосовно доводів скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв`язку з розглядом справи в порядку письмового провадження, колегія суддів Верховного Суду зазначає таке.
З матеріалів справи слідує, що відповідно до журналу судового засідання 31 травня 2016 року Окружний адміністративний суд міста Києва за участю ОСОБА_1 та представника відповідача Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України Кіпотенко Т.Є. у судовому засіданні усною ухвалою, занесеною до журналу судового засідання від 31.05.2016, вирішив розгляд справи №826/23181/15 здійснювати у порядку письмового провадження на підставі частини 6 статті 128 КАС України (у редакції чинній до 15.12.2017) (а.с. 135).
Частиною 6 статті 128 КАС України (у редакції, чинній до 15.12.2017) передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Приймаючи до уваги, що в судове засідання не з`явився представник відповідача Державної архітектурно-будівельної інспекції України, то суд на підставі вищевказаної норми мав повноваження перейти у письмове провадження.
Доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо розгляду його позовної заяви в порядку письмового провадження, не надають підстав для висновку, що зміна порядку розгляду справи призвела до неправильного вирішення справи.
За таких обставин Верховний Суд констатує, що рішення суду першої та апеляційної інстанції у цій справі постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, з огляду на що підстави для їх скасування відсутні.
Частиною 2 статті 350 КАС України (чинній редакції) визначено, що не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.
Доводи та аргументи ОСОБА_1 зводяться до переоцінки доказів, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і свідчать про незгоду заявника із правовою оцінкою судами обставин справи, встановлених у процесі її розгляду. Водночас, за приписами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суди попередніх інстанцій надали вірну юридичну оцінку встановленим обставинам справи і правильно застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а також не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.
За таких обставин, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 349 КАС України (чинній редакції) суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною 1 статті 350 КАС України (чинній редакції) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
На підставі викладеного, Верховний Суд констатує, що оскаржувані судові рішення ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відповідно підстави для скасування чи зміни оскаржених судових рішень відсутні.
Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Висновки щодо розподілу судових витрат.
З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають. 
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 червня 2016 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26 грудня 2016 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
Л.О. Єресько
А.Г. Загороднюк 
 В.М. Соколов 
Судді Верховного Суду