Ухвала
03 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 456/1917/15-к
провадження № 51-647км18  
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянувши заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу засудженого  ОСОБА_5 ,
 
встановив:
 
Вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14 серпня            2017 року ОСОБА_5  визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 286 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. 
 
Остаточне покарання  ОСОБА_5 визначено за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, а саме у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.  
 
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбуття основного покарання з іспитовим строком на 1 рік з покладенням обов`язків визначених ст. 76 КК України.
 
Вироком Львівського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14 серпня 2017 року щодо                  ОСОБА_5  скасовано в частині призначеного покарання та цивільного позову про відшкодування моральної шкоди.  
 
ОСОБА_5  визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 286 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. 
 
Остаточне покарання  ОСОБА_5 визначено за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, а саме у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
 
19 грудня 2019 року захисником ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_5 подано касаційну скаргу на вирок Львівського апеляційного суду від 16 жовтня  2019 року.
 
23 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
 
21 січня 2020 року до Касаційного кримінального суду надійшли заперечення          ОСОБА_4 на касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 . 
 
Розглянувши заперечення  ОСОБА_4 , суд приходить до висновку, що вони підлягають поверненню.
 
Згідно з ч. 1 ст. 431  Кримінального процесуального кодексу України(далі - КПК) особи, зазначені у статті 425 цього Кодексу, мають право подати до суду касаційної інстанції заперечення на касаційну скаргу в письмовій формі протягом встановленого судом касаційної інстанції строку.
 
Частиною 1 ст. 425 КПК визначено, що до таких осіб відносяться: засуджений, його законний представник чи захисник; виправданий, його законний представник чи захисник; підозрюваний, обвинувачений, його законний представник чи захисник; законний представник, захисник неповнолітнього чи сам неповнолітній; законний представник чи захисник особи; щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного характеру; прокурор; потерпілий або його законний представник чи представник; цивільний позивач, його представник або законний представник; цивільний відповідач або його представник. Цей перелік є вичерпним.
 
Таким чином,  в даному випадку ОСОБА_4 не є особою, яка згідно положень ч. 1 ст. 431 КПКмає права подавати заперечення на касаційну скаргу.
 
Окрім цього, ОСОБА_4 подано заперечення на касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 яка ним не подавалась і провадження по ній не відкривалось.
 
Керуючись статтями 431, 425, 441 КПК, Верховний Суд 
 
постановив:
 
Заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу ОСОБА_5 разом з усіма доданими до неї матеріалами повернути особі, яка їх подала.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                   ОСОБА_3