Дата документу 19.02.2020 Справа № 337/4737/17

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 337/4737/17 Головуючий у 1-й інстанції: Салтан Л.Г.
Провадження №22-ц/807/196/20 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря 	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Остащенко О.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.
На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 01 березня 2013 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики, за умовами якого він передав відповідачу у борг грошові кошти в розмірі 284000,00 доларів США.
На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_1 особисто (власноруч) написав розписку від 01 березня 2013 року про отримання від ОСОБА_2 284000,00 доларів США. ОСОБА_2 передав грошові кошти ОСОБА_1 . Час повернення коштів, а також вказівка на застосування будь-яких штрафних санкцій у разі неповернення ОСОБА_1 коштів у розписці не зазначалось. 
21 вересня 2017 року позивач звернувся до ОСОБА_1 з вимогою щодо повернення боргу, однак листом від 12 жовтня 2017 року відповідач відмовився повернути борг, з посиланням та те, що вже повернув його 11 вересня 2017 року. Розписку про те, що ОСОБА_1 повернув йому кошти, ОСОБА_2 ніколи не писав. Станом на 27 листопада 2017 року за відомостями офіційного сайту Національного Банку України, курс долару США до гривні України становить 2691.3646 грн за 100 доларів США ( 1 долар США дорівнює 26.91 грн). Таким чином сума основного боргу ОСОБА_1 становить 7642440.00 грн (284000,00 х 26,91). 
У відповідності до положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України позивач має право на одержання процентів, які визначаються обліковою ставкою банківського процента (ставкою рефінансування), встановленого Національним банком України.
Згідно офіційного сайту НБУ облікова ставка НБУ станом на 27 листопада 2017 року становить 13.5%.
Проценти за несвоєчасне повернення боргу за період з 12 жовтня 2017 ( дата отримання листа про відмову повертати борг) по 27 листопада 2017 року ( дата звернення до суду) за 46 днів становлять 125210,39 грн.
Із урахуванням зазначеного позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу за договором позики у розмірі 7 642 440,00 грн. і суму процентів за договором позики у розмірі 125 210,39 грн., а всього – грошових коштів в розмірі 7 767 650,39 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в сумі 8 640,00 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 суму основного боргу за договором позики у розмірі 7642440 грн., суму процентів за договором позики у розмірі 125210,39 , витрати зі сплати судового збору у розмірі 8640 грн., а всього 7776290,39 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1   подав апеляційну скаргу,  в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він є неналежним відповідачем у справі, оскільки розписка від 01 березня 2013 року підтверджує укладення договору позики між ОСОБА_2 та ТОВ « Запорізький завод побутової техніки», від імені якого ОСОБА_1 діяв як директор. Також зазначає, що кошти в розмірі 284000 доларів США та відсотки були повернуті ним ОСОБА_2 11 вересня 2019 року, про що свідчить письмовий правочин від 11 вересня 2019 року з якого вбачається, що сторони не мають один до одного ніяких претензій щодо позики у сумі 284000 доларів США по розписці від 01 березня 2013 року, оскільки зазначена сума коштів та проценти повернуті в повному обсязі, зазначена розписка підписана сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тобто зобов`язання по поверненню грошових коштів за розпискою від 01 березня 2013 року повністю ним виконанні. Зазначений правочин від 11 вересня 2019 року є правомірним та безпідставно не прийнятим судом першої інстанції до уваги.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що договір позики грошових коштів у формі розписки укладався виключно між фізичними особами. При укладені договору позики між юридичною та фізичною особою укладається письмовий договір, який укладено не було. В тексті розписки ОСОБА_1 лише вказує на те, що він є директором підприємства, але в тексті не вказано, що він діє в інтересах ТОВ  «Запорізький завод побутової техніки»,  тому доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем є безпідставними. Також зазначає, що оригінал боргової розписки від 01 березня 2013 року знаходиться у ОСОБА_2 , кредитора, що свідчить про неповернення боргу відповідачем, тобто, що боргове зобов`язання не виконане. Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.
Задовольняючи позов ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики , суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_2  та ОСОБА_1  було укладено договір позики на суму 284 000 доларів США, на укладання якого ОСОБА_1   була видана  власноруч написана розписка від 01 березня 2013 року, оскільки  договором не встановлений строк повернення позики, то відповідно до положень ст. 1049 ЦК України позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це.21 вересня 2017року ОСОБА_2 звернувся до відповідача з вимогою про повернення боргу, проте  ОСОБА_1 грошових коштів ОСОБА_2 не повернув, тому з нього на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сума боргу, яка за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день подачі позову 27 листопада 2017 року становить 7642440.00 грн, оскільки розмір процентів за користування коштами в договорі позики не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, який станом на 27 листопада 2017 року становить 13,5% , за період з 12 жовтня 2017 року ( дата відмови повернути борг) по 27 листопада 2017 (дата подачі позову) сума процентів становить в розмірі 125210.39 грн, а тому підлягає стягненню борг в розмірі 7767650.39 грн. Одночасно суд першої інстанції зауважив, що відповідно статті 545 ЦК, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Оскільки оригінал боргової розписки від 01 березня 2013 року знаходиться у позивача, кредитора, що підтверджує наявність боргу, про неможливість повернення позивачем боргового документу у розписці від 11 вересня 2017 року, виконаної власноруч відповідачем ОСОБА_1 , не зазначено нічого, факт отримання відповідачем чистих аркушів паперу з підписом позивача підтверджений самим позивачем, поясненнями свідка ОСОБА_4 та змістом відтвореного у судовому засіданні аудіо файлу з телефонної розмови позивача з відповідачем, тому суд вважав, що доводи відповідача про повернення боргу позивачу є хибними, тому підстави щодо відмови у стягненні боргу, відсутні.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
        Судом установлено,  що 01 березня 2013 року  між позивачем  ОСОБА_2  та відповідачем  ОСОБА_1   було укладено договір позики грошових коштів на суму 284  000 доларів США, оформлений у письмовій формі у вигляді власноручної розписки позичальника ( а.с. 12 т. 1).
За умовами договору ОСОБА_1  позичив у  ОСОБА_2  284000 доларів США. Час повернення боргу та можливість застосування штрафних санкцій у розписці від 01 березня 2013 року не зазначені.
Факт отримання відповідачем грошовий коштів в борг від позивача у зазначеній валюті та сумі визнаний представником відповідача, як в суді першої, так в суді апеляційної інстанції. 
21.09.2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до відповідача з вимогою щодо повернення боргу та 15 жовтня 2017 року отримав лист, в якому відповідач відмовився повертати борг, оскільки він повернув борг у повному обсязі 11 вересня 2017 року, що підтверджено відповідною розпискою.
Відповідно до розписки від 11 вересня 2017 року зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не мають один до одного ніяких претензій щодо позики 284000 доларів США по розписці від 01 березня 2013 року, оскільки зазначена сума і проценти повернуті в повному обсязі ( а.с. 192 т. 1).
ОСОБА_2 в суді першої інстанції пояснив, що оскільки він з відповідачем займався бізнесом, тому він часто підписував чисті аркуші паперу для зручностей вирішувати ряд робочих питань, чим скористався відповідач, та на підписаному ним чистому аркуші власноручно написав зміст розписки від 11 вересня 2017 року.
ОСОБА_2 заявлял клопотання про проведення судово-технічної експертизи до Київського науково-дослідницького інституту судових експертиз та Харьківського науково-дослідницького інституту судових експертиз та перед експертом установи було поставлено питання: одночасно, чи в різний час виконано рукописний текст та підписи в листі про відсутність претензій сторін щодо виконання договору позики від 01 березня 2013 року.
Відповідно до висновків № 12666 судово-технячної експертизи документів Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз від 27 червня 2018 року, Висновку експертів судово-технічної експертизи документів Київського науково- дослідного інституту судових експертиз № 25223/18-34 від 06 травня 2019 року вбачається, що встановити одночасно або у різний час виконані штрихи рукописного тексту, який починається словами « ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не мають один до одного претензій….» і закінчується словами «… зазначена сума і проценти повернуті в повному обсязі 11 вересня 2017 року, та штрихи підписів від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що розташовані під текстом у наданому на дослідження документі – листі про відсутність претензій сторін щодо виконання договору позики від 01 березня 2013року» не видається можливим у зв`язку з відсутністю у експертів впроваджених у судово експертну практику України методик встановлення абсолютного часу внесення штрихів рукописних записів та підписів, виконаних чорнилами ( а.с. 190 -193, а.с. 238-242 т. 1).
Відповідно до висновку спеціаліста-криміналіста Кравченко О.А. № 244 від 26 березня 2018 року вбачається, що рукописна розписка договору позики від 01 березня 2013 року виконано ОСОБА_1 .
Рукописний лист про відсутність претензій сторін щодо виконання договору позики від 01 березня 2013 року, який починається словами « ОСОБА_5 и ОСОБА_6 не имеют друг к другу никаких претензий….» і закінчується словами « … указанная сумма и проценты возвращены в полном объеме 11.09.2017 года» та підпис в лівій нижній частині листа виконано ОСОБА_1 .. Підпис в правій нижній частині рукописного листа про відсутність претензій сторін щодо виконання договору позики від 01.03.2013 року виконано ОСОБА_2 . Питання одночасно, чи в різний час виконано рукописний текст та підписи в листі про відсутність претензій сторін щодо виконання договору позики від 01 березня 2013 року є складним завданням експертного дослідження, вирішення якого можливе у відділі технічного дослідження документів Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз (а.с. 173-180 т. 1). 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. 
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. 
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. 
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.
Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.
Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України (якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками). Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. 
Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.
         Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. 
Обґрунтованим є висновок суду першої інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позову в даній справі, оскільки відповідач не виконав взяті на себе згідно з розпискою зобов`язання повернути борг. 
Одночасно колегія суддів зауважує, що відповідно статті 545 ЦК, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Судом першої та апеляційної інстанції був оглянутий оригінал розписки від 01 березня 2013 року, який знаходиться у позивача ОСОБА_2 .
За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, оцінив зміст розписки від 01 березня 2013 року і дійшов висновку, що ця розписка є борговим документом і підтверджує зобов`язання ОСОБА_7 повернути ОСОБА_2 отримані у борг грошові кошти у розмірі 284000.00 доларів США, що еквівалентно 7642440.00 грн із розрахунку 26.91 грн України за один долар США станом на 27 листопада 2017 року за відомостями Національного Банку України на першу вимогу позикодавця. 
Встановивши таку обставину, оскільки оригінал боргового зобов`язання перебуває у позивача, суд першої інстанцій правильно застосував положення статей 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України і обґрунтовано стягнув з відповідача неповернену суму позики у розмірі 7642440.00 грн та процентів за користування кредитом за період з 12 жовтня 2017 року (дата відмови повернення коштів) по 27 листопада 2017 року ( дата звернення до суду з позовом) в розмірі 125210.39 грн , беззаперечних доказів сплати яких відповідач не надав. 
       Крім того, колегія суддів зазначає, що у разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає, натомість,  ОСОБА_2  такої розписки  ОСОБА_1  не надав. В листі ( розписці) від 11 вересня 2017 року, який власноручно написано ОСОБА_1 про відсутність претензій сторін щодо виконання договору позики від 01 березня 2013 року, ОСОБА_2 також не вказав, що не може повернути борговий документ розписку від 01 березня 2013 року, у такому випадку, в разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник мав право затримати виконання зобов`язання.
       Проте,  з боку боржника  ОСОБА_1   зазначеного зроблено не було. 
В листі ( розписці)  від 11 вересня 2017 року, власноручно написаній  ОСОБА_1 , що підтверджується висновком спеціаліста-криміналіста Кравченко О.А. № 244 від 26 березня 2018 року та не заперечується представником ОСОБА_1  в суді апеляційної інстанції, не конкретизовано, в якій саме сумі повернуто основну суму боргу, в якій валюті, якими купюрами отримані грошові кошти, в якій сумі повернуті відсотки, що свідчить про те, що із зазначеного листа ( розписки) не можна зробити беззаперечний висновок, що саме за цим документом позичальник  повернув позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, відповідно до положень ст. 1046 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що в борговій розписці від 01 березня 2013 року саме ОСОБА_1 , як директор ТОВ «Запорізький завод побутової техніки», взяв грошові кошти для розвитку підприємства, а тому зазначена розписка підтверджує укладення договору позики між ОСОБА_2 та ТОВ «Запорізький завод побутової техніки», а отже, ОСОБА_1 є неналежним відповідачем у справі, не заслуговують на увагу, оскільки зазначення в розписці посади ОСОБА_1 , як директора ТОВ «Запорізький завод побутової техніки», не має правового значення, так як згідно з вимогами статті 1047 ЦК України зазначення у розписці даних про особу позикодавця не вимагається, а сама розписка як борговий документ повинна містити дані про передання позикодавцем позичальнику визначеної грошової суми і зобов`язання з їх повернення. 
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Водночас, в тексті боргової розписки від 01 березня 2013 року зазначено, що ОСОБА_1 лише вказує, що він є директором підприємства, але в тексті розписки не вказано, що він уповноважений діяти від імені підприємства і на підставі відповідних документів цього підприємства.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку, що договір позики від 01 березня 2013 року укладений між фізичними особами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а тому останній є належним відповідачем у справі.
Інші наведені у апеляційній скарзі доводи відповідача були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. 
Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених  статтею 375ЦПК України підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін.
Відповідно до підпункту « в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції .
Оскільки у задоволенні скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення
Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2019 року у цій справі залишити без змін
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повна постанова складена 24 лютого 2020 року.
Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С.	Маловічко С.В.