Постанова 
Іменем України 
 
19 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 732/442/17
провадження № 51-5201 км 18
Верховний Суд колегією суддів Третьої  судової палати  Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                                      ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 ,
засудженого                                                                       ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7                     в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Чернігівського апеляційного суду від          10 вересня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017270110000039, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця                              с. Сисоєво Марі-Турекського району Марійської автономної республіки РФ, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Городнянського районного суду Чернігівської області від 27 червня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді арешту на строк  6 місяців.
  За вироком ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він 27 січня 2017 року, діючи повторно, через незамкнену хвіртку проник до двору та приміщення сараю на АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав майно, що належить ОСОБА_8 , спричинивши потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 444,14 грн.
Чернігівським апеляційним судом за апеляційною скаргою прокурора вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 у частині призначеного покарання скасовано та ухвалено новий вирок від 10 вересня 2019 року, яким ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Зараховано                    ОСОБА_6 у строк відбування покарання за цим вироком час його перебування в Новгород-Сіверській установі виконання покарань під час відбування покарання у виді арешту на строк 6 місяців із 13 березня по 13 вересня 2018 року з розрахунку день за день. Зараховано ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк перебування під вартою  з 08 серпня по 10 вересня 2019 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник  ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого                     ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить вирок апеляційного суду змінити й із застосуванням положень ст. 69 КК України пом`якшити засудженому покарання. Зазначає, що апеляційний суд, призначаючи покарання, належним чином не врахував заяви потерпілої про відсутність матеріальних та моральних претензій до його підзахисного, а також відсутність тяжких наслідків. Також стверджує, що ОСОБА_6 уже відбув повністю призначене судом першої інстанції покарання у виді арешту на строк 6 місяців, а тому, на його думку, не може бути покараним.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений підтримав подану касаційну скаргу.
Прокурор вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та просить її  відхилити. 
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПКУкраїни суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК України                            в поданій касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи, викладені в касаційній скарзі захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним про особу засудженого через суворість, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.
Відповідно до положень статей370, 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або                       ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. 
Суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався.
Матеріалами кримінального провадження встановлено, що прокурор подав апеляційну скаргу, в якій на обґрунтування своєї позиції щодо незаконності вироку виклав змістовні, конкретні доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 69 КК України, що призвело до м`якості призначеного покарання, та просив  скасувати вирок місцевого суду й ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання, яке потрібно відбувати реально.
За змістом ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується                    від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. 
Згідно з вимогами ст. 65 КК Україниособі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її  виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання. 
Відповідно до ст. 69 КК України суд вправі застосувати її положення і призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (частини статті), або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті, лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання                       та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з обов`язковим урахуванням особи винного.
Апеляційний суд, призначаючи  ОСОБА_6 покарання, дотримався вимог                            ст. 65 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу винного й навів у вироку переконливі мотиви ухваленого рішення.
Зокрема, суд апеляційної інстанції врахував, що вчинене кримінальне правопорушення відповідно до вимог ст. 12 КК України віднесено до категорії тяжких; дані про особу винного, який раніше судимий, негативно характеризується за місцем проживання, а також окремі обставини, які обтяжують покарання, зокрема рецидив злочину. Крім того,взято до уваги, що майно було повернуто потерпілій завдяки оперативно-розшуковим діям працівників поліції, а також наявна тільки одна обставина, яка пом`якшує покарання, – щире каяття. Тому із наведенням у вироку відповідних мотивів апеляційний суд обґрунтовано визнав неможливим застосування до засудженого положень  ст. 69 КК України.
При цьому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення  ОСОБА_6 мінімального покарання у межах санкції частини статті,                      за якою його визнано винуватим. 
Колегія суддів убачає, що покарання засудженому призначено судом апеляційної інстанції відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним                             й достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових злочинів, відповідає вимогам ст. 65 КК України. 
Також суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про зарахування засудженому в строк відбування покарання за цим вироком час його перебування                               в установі виконання покарань під час відбування покарання у виді арешту на строк                    6 місяців та строк перебування під вартою. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження під час касаційного розгляду в межах, визначених ст. 433 КПК України, не встановлено.
Підстав для зміни вироку апеляційного суду, як про це йдеться в касаційній скарзі захисника, не убачається, а тому його касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року щодо ОСОБА_6  залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 – без задоволення.  
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення,                               є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:
 
ОСОБА_1                                                  ОСОБА_2                                             ОСОБА_3