П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

12 лютого 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/987/19	

Головуючий І інстанції Біоносенко В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Скрипченка В.О., Косцової І.П., 
при секретарі Чугунові С.О.,
за участю представника позивача Іващенко А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 липня 2019 року (м. Миколаїв, дата складання повного тексту рішення - 23.07.2019р.) по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СОЯ-ГРУП» до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
В С Т А Н О В И В:
03.04.2019 року ТОВ «СОЯ-ГРУП» звернулось до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДФС у Миколаївській області, в якому просило суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №00095821408 від 17.10.2018 року, яким позивачу визначено грошове зобов`язання з податку на додану вартість в загальній сумі 9 037 061,25 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне рішення податкового органу є неправомірним, оскільки воно ґрунтується на необґрунтованих та помилкових висновках перевірки.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 липня 2019 року адміністративний позов ТОВ «СОЯ-ГРУП» - задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Миколаївській області від 17.10.2018 року №00095821408.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник ГУ ДФС у Миколаївській області 19.08.2019 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.07.2019 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача апеляційну скаргу не визнав та наполягав на залишенні її без задоволення.
Представник відповідача (апелянта) в жодне судове засідання суду 2-ї інстанції з невідомих причин не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був своєчасно та належним чином повідомлений.  
Заслухавши суддю-доповідача, виступ представника позивача та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність належних підстав для її задоволення.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. 
Позивач - ТОВ «СОЯ-ГРУП» (м.Первомайськ Миколаївської області) зареєстровано як юридична особа 05.09.2017 року. Основним видом діяльності товариства є виробництво олії та тваринних жирів, оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин.
З 01.11.2017 року ТОВ «СОЯ-ГРУП» зареєстровано в якості платника ПДВ. 
В період з 17.09.2018 року по 21.09.2018 року посадовими особами ГУ ДФС у Миколаївській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «СОЯ-ГРУП» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість по взаємовідносинам з ТОВ «Імекс Постач», ТОВ «Далайнор», ТОВ «Агро Трейд Холдинг», ТОВ «Мрія Олевськ 2012», ФГ «Берест Агро», ТОВ «Профстор», за результатами якої складено Акт №2399/14-28-14-08/41564630 від 28.09.2018 року.
Під час вказаної перевірки ревізори дійшли висновку про необґрунтованість включення ТОВ «СОЯ-ГРУП» до свого податкового кредиту коштів сплачених на користь контрагентів -ТОВ «Імекс Постач», ТОВ «Далайнор», ТОВ «Агро Трейд Холдинг», ТОВ «Мрія Олевськ 2012», ФГ «Берест Агро», ТОВ «Профстор» на підставі зареєстрованих в ЄРПН податкових накладних. До такого висновку перевіряючи дійшли з тих підстав, що господарські операції з вказаними контрагентами не були реальними і товарними, оскільки в усіх цих контрагентів-постачальників не має відповідних трудових, матеріальних, організаційних та фінансових ресурсів для провадження відповідної господарської діяльності, у ланцюгу їх постачальників є сумнівні та фіктивні підприємства, асортимент придбаної продукції за даними ЄРПН не співпадає з асортиментом продукції, що реалізується. 
17.10.2018 року на підставі матеріалів вказаної перевірки,  уповноваженою особою ГУ ДФС у Миколаївській області було прийнято податкове повідомлення-рішення №00095821408, яким ТОВу «СОЯ-ГРУП» було визначено грошове зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 9037061,25 грн., з яких 7 229 649 грн. - за податковим зобов`язанням та 1 807 412,25 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.
Не погоджуючись з такими діями та спірним рішенням податкового органу, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності дій та спірного рішення відповідача.
Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, не може погодитися з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх необгрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
А згідно із ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку та розмірах, встановлених законом.
Як слідує з положень п.1.1 ст.1 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI, з 01.01.2011р. він регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. 
Відповідно до приписів п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК України, органи державної податкової служби мають право проводити перевірки платників податків (крім НБУ) в порядку, встановленому цим Кодексом. 
Положеннями ж п.75.1 ст.75 ПК України, в свою чергу, передбачено, що органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Як визначено положеннями п.44.1 ст.44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. 
Як вбачається з приписів ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин), первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. 
При цьому, будь-які документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.          
З урахуванням викладених норм, можна зробити висновок, що для підтвердження даних податкового обліку необхідно брати до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, якщо вона спричинила реальні зміни майнового стану платника податків.          
При чому, слід зазначити, що вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків, як обов`язкова ознака господарської операції, кореспондує і з нормами ПК України.
Так, підпунктом 14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України встановлено, що «господарська діяльність» - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
А пп.14.1.181 п.14.1 статті 14 ПК України визначено, що «податковий кредит» - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
За правилами п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у т.ч. в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у т.ч. при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами.
Пунктом 200.1 ст.200 ПК України встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з п.200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом (п.200.2 ст.200 ПКУ).
Отже, виходячи із системного аналізу вказаних норм, для підтвердження даних податкового обліку можуть братись до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Тобто, податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. 
Як слідує з п.2 ст.3 цього ж Закону №996-XIV, бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємствами. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, які використовують грошовий вимірювач, базуються на даних бухгалтерського обліку. 
У відповідності до ст.9 вказаного Закону №996-XIV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені  під час здійснення операції, а якщо це  неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документу, дату і місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійснені господарської операції. 
Отже, із системного налізу наведеного вище діючого законодавства слідує, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію, підтверджує факт її здійснення та має обов`язкові реквізити, які дають змогу ідентифікувати осіб, які безпосередньо брали участь у здійсненні цієї господарської операції. 
Разом з тим, як  вже зазначалося вище, будь-які документи (у т.ч. договори, накладні, акти, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, то відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.
Таким чином, для правильного вирішення даного спору підлягає встановленню факт «реальності» поставки позивачу саме цими безпосередніми контрагентами із з`ясуванням обставин щодо реальної наявності у цих постачальників товару фінансових, фізичних та технічних можливостей здійснювати спірні поставки саме цих товарів, їх навантаження/розвантаження, порядку передачі та отримання, оприходування та умов транспортування.
Так, як встановлено апеляційним судом з матеріалів справи, 11.12.2017 року між ТОВ «СОЯ-ГРУП» (м.Первомайськ Миколаївської області), як «покупцем», та ТОВ «Агро Трейд Холдинг» (м.Бровари Київська область), як «постачальником», було укладено договір поставки №11/12-17 про закупівлю макухи соєвої (751,4 т) та олії соєвої (62,3 т) (т.1 а.с.246).
На підтвердження виконання вказаного вище договору від 11.12.2017р. позивачем було надано як до перевірки, так і до суду 1-ї інстанції виписані ТОВом «Агро Трейд Холдинг» на адресу підприємства позивача податкові накладні №500 від 05.03.2018 року, №501 від 05.03.2018 року, №600 від 06.03.2018 року, №601 від 06.03.2018 року, №1000 від 10.03.2018 року, №1400 від 14.03.2018 року, №1401 від 14.03.2018 року, №1500 від 15.03.2018 року, №1501 від 15.03.2018 року, №1600 від 16.03.2018 року та №1603 від 16.03.2018 року на загальну суму ПДВ 845 091,46 грн., які були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних (що позивач помилково вважає цілком достатнім), а також видаткові накладні, ТТН, рахунки-фактури, платіжні доручення, специфікації та посвідчення про якість (т.1 а.с.124-173,174-180).
Разом з тим, судова колегія звертає увагу на те, що надані позивачем копії видаткових накладних  №№1400,1401 від 14.03.2018р., №№1500,1501 від 15.03.2018р., №№1600,1603 від 16.03.2018р., №1000 від 10.03.2018р., №№600,601 від 06.03.2018р., №№500,501 від 05.03.2018р. (т.1 а.с.134,137,141,144,148,152,156,160,163,167,170) не містять найменування посади уповноваженої особи постачальника, що відпускала товар, а також найменування посади та ПІБ відповідальної особи позивача, яка за довіреністю безпосередньо отримувала товар зі складу постачальника у м.Бровари, як і не має в матеріалах справи належним чином засвідчених довіреностей на право отримання цією довіреною особою товару та посвідчень (наказів) про відрядження, що, в свою чергу, в сукупності, виключає можливість на підставі зазначених документів ідентифікувати осіб, які безпосередньо брали участь у здійснені цих господарських операцій.
Крім того, необхідно вказати й про те, що зі змісту наданої до суду 1-ї інстанції копії договору поставки №11/12-17 від 11.12.2017р. вбачається, що останній фактично є «типовим», т.б. в ньому чітко не відображено конкретних умов поставки, умов та моменту переходу права власності на товар, умов його транспортування, а також не зазначено місць (т.б. точних адрес) завантаження і розвантаження товару та якими саме «силами» і за чий саме рахунок ці роботи (послуги) будуть здійснюватися. 
Також, представником позивача не надано як до перевірки, так і до суду жодних документів (доказів), що підтверджують факт придбання безпосереднім контрагентом позивача товару (т.б. макухи і олії соєвої) та його транспортування від контрагентів-постачальників у 2-3 ланцюгах (які, в свою чергу, за інформацією ДФС є «сумнівними» та у яких, згідно аналізу ЕРПН, асортимент придбаного товару не співпадає з асортиментом реалізованого) на адресу ТОВ «Агро Трейд Холдинг (т.б. постачальника позивача), а також й доказів (документів), які відображають та підтверджують операції щодо складського зберігання придбаної продукції, т.б. складських квитанцій, витягів з реєстру зернового складу по елеваторах, карантинних та фіто-санітарних сертифікатів, сертифікатів відповідності (якості), ветеринарних свідоцтв, протоколів досліджень продукції ГМО тощо. 
Крім того, з наявної в матеріалах справи податкової інформації вбачається, що у ТОВ «Агро Трейд Холдинг» (постачальника позивача) не має достатніх трудових ресурсів (т.б. на підприємстві за трудовими договорами працювало всього 5 осіб), не має у власності (оренді) складських приміщень для зберігання товару, а також не має в наявності спеціального обладнання та працівників зі спеціальним фахом для проведення лабораторного аналізу сільгосппродукції та видачі посвідчень якості на товар. Доказів зворотного позивачем не надано.
Що ж стосується наданих позивачем на підтвердження факту перевезення ТМЦ від постачальника (м.Бровари Київська область) до свого місцезнаходження (м.Первомайськ Миколаївська область) товарно-транспортних накладних, то судова колегія погоджується з висновками контролюючого органу про те, ці ТТН (складання яких, згідно із ЗУ «Про основні принципи та вимоги безпечності та якості харчових продуктів», є обов`язковим) складені (оформлені) з порушеннями вимог чинного законодавства, а саме, в них не вказано номери посвідчень водіїв, точні адреси пунктів завантаження/розвантаження товару, а також взагалі не заповнені графи (розділи) «вантажно-розвантажувальні операції», що, в свою чергу, є порушенням вимог «Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом» (затв. наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997р.).  
До того ж, згідно даних з Єдиного реєстру податкових накладних, за спірний період - березень 2018р. не встановлено зареєстрованих податкових накладних щодо придбання ТОВ «Агро Трейд Холдинг» у своїх контрагентів «олії соєвої» («макухи» ж, в свою чергу, фактично було придбано - 770,77т, а реалізовано - 1470,911т), а також послуг складського зберігання придбаного товару (який в подальшому було реалізовано позивачу) та інших супутніх послуг обробки сої або макухи.
Тобто, контролюючим органом, на думку судової колегії, цілком обґрунтовано, з посиланням на податкову інформацію, фактично ставиться під сумнів не тільки факт руху цього товару (макухи та олії соєвої) по ланцюгу, а й взагалі джерела походження придбаної позивачем такої кількості сільськогосподарської продукції саме у даного контрагента, який, в свою чергу, не має власних або орендованих земельних ділянок для її вирощування, власних (орендованих) складських приміщень для її зберігання, а також транспортних засобів та сільгосптехніки.
На окрему увагу також заслуговують і й розрахунки за поставлений по даному договору товар.
Так, як свідчать наявні в матеріалах справи копії платіжних доручень, за вказаним договором поставки №11/12-17 від 11.12.2017р. позивач нібито перерахував на р/рахунок ТОВ «Агро Трейд Холдинг» 10 190 905,93 грн., хоча в матеріалах справи містяться 5 (п`ять) договорів відступлення права вимоги від 02.02.2018р., 07.02.2018р., 09.02.2018р., 23.02.2018р., 26.02.2018р., які укладені між ТОВ «Мрія Олевськ 2012» (первинний кредитор), ТОВ «Соя-Груп» (боржник) та ТОВ «Агро Трейд Холдинг» (новий кредитор), а за даними журналу-ордеру по даному контрагенту по рахунку 631 рахується кредиторська заборгованість в сумі 10 888771,54 грн.
Далі, як встановлено апеляційним судом з матеріалів справи, 05.12.2017 року в м.Києві між ТОВ «СОЯ-ГРУП» (м.Первомайськ Миколаївської області), як «покупцем», та ФГ «Берест Агро» (м.Київ), як «постачальником», було укладено договір поставки від 05.12.2017 року №0512-17, про закупівлю макухи та олії соєвої (1028 т) (т.1 а.с.246). При цьому, одночасно слід звернути увагу на той факт, що в той же день, т.б. 05.12.2017р., у м.Олевськ позивачем було укладено ще один типовий договір поставки №05./12-17 з ТОВ «Мрія Олевськ 2012» (м.Олевськ Житомирської області) .
На підтвердження виконання вказаного вище договору №0512-17 від 05.12.2017р. позивачем було надано як до перевірки, так і до суду 1-ї інстанції виписані ФГ «Берест Агро» на адресу підприємства позивача та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних наступні податкові накладні: №20 від 05.12.2017 року, №21 від 05.12.2017 року, №22 від 06.12.2017 року, №23 від 06.12.2017 року, №24 від 07.12.2017 року, №25 від 07.12.2017 року, №26 від 08.12.2017 року, №27 від 08.12.2017 року, №28 від 11.12.2017 року, №29 від 11.12.2017 року, №30 від 12.12.2017 року, №31 від 12.12.2017 року, №32 від 13.12.2017 року, №33 від 13.12.2017 року, №34 від 14.12.2017 року, №35 від 14.12.2017 року, №36 від 15.12.2017 року, №37 від 15.12.2017 року, №38 від 18.12.2017 року, №39 від 18.12.2017 року, №40 від 19.12.2017 року, №41 від 19.12.2017 року, №42 від 20.12.2017 року, № 43 від 20.12.2017 року, №44 від 21.12.2017 року, №45 від 21.12.2017 року, №46 від 22.12.2017 року, на загальну суму ПДВ 1713500,01 грн., а також 2 договори зберігання №512 від 05.12.2017р. та від 20.12.2017р. б/н, акти прийому-передачі майна по договору зберігання від 05.12.2017р. та 20.12.2017р., видаткові накладні, платіжні доручення, специфікації, посвідчення про якість, картки складського обліку (т.2 а.с.7-86).
Разом з тим, судова колегія звертає увагу на те, що надані позивачем копії видаткових накладних (складених та підписаних у м.Києві) не містять найменування посади уповноваженої особи постачальника, що безпосередньо відпускала товар, а також найменування посади та ПІБ відповідальної особи позивача, яка за довіреністю безпосередньо отримувала товар зі складу постачальника у м.Дніпро, як і не має в матеріалах справи належним чином засвідчених посвідчень (наказів) цієї довіреної особи про відрядження (т.б. до Києва та Дніпра), що, в свою чергу, в сукупності, виключає можливість на підставі зазначених документів ідентифікувати осіб, які безпосередньо брали участь у здійснені цих господарських операцій.
Крім того, необхідно вказати й про те, що зі змісту наданої до суду 1-ї інстанції копії договору поставки від 05.12.2017 року №0512-17 вбачається, що останній фактично є «типовим», т.б. в ньому чітко не відображено конкретних умов поставки, умов та моменту переходу права власності на товар, умов його транспортування, а також не зазначено місць (т.б. точних адрес) завантаження і розвантаження товару та якими саме «силами» і за чий саме рахунок ці роботи (послуги) будуть здійснюватися. 
Також, представником позивача не надано як до перевірки, так і до суду жодних документів (доказів), що підтверджують факт транспортування придбаного товару (відсутні ТТН та шляхові листи), а також факт придбання безпосереднім контрагентом позивача товару та його транспортування від контрагентів-постачальників у 2-3 ланцюгах (які, в свою чергу, за інформацією ДФС є «сумнівними») на адресу ФГ «Берест Агро» (у якого, згідно аналізу ЕРПН, асортимент придбаного товару не співпадає з асортиментом реалізованого), а також й доказів (документів), які відображають та підтверджують операції щодо складського зберігання придбаної продукції, т.б. складських квитанцій, витягів з реєстру зернового складу по елеваторах, карантинних та фіто-санітарних сертифікатів, сертифікатів відповідності (якості), ветеринарних свідоцтв, протоколів досліджень продукції ГМО тощо. 
Надані ж представником позивача до суду 1-ї інстанції копії договорів зберігання придбаного товару від 05.12.2017р. №512 та від 20.12.2017р. б/н (зберігання товару (989,130т і 38,370т) по яких є безоплатним?), які підписані керівниками підприємств у м.Дніпрі відповідно 05.12.2017р. і 20.12.2017р., викликають обґрунтовані сумніви, оскільки в матеріалах справи містяться акти прийому-передачі майна (товару) по цим договорам зберігання, які, в свою чергу, теж підписані цими ж самими керівниками підприємств і в ті ж самі дні, т.б. 05.12.2017р. і 20.12.2017р., але вже у м.Києві (хоча придбаний товар фактично знаходиться на складі у м.Дніпро). У м.Києві також в ті ж самі дні підписані і специфікації до цих договорів (т.2 а.с.10-16).   
Окрім того, слід зазначити, що з наявної в матеріалах справи податкової інформації вбачається, що у ФГ «Берест Агро» протягом 2009-2017р.р. 5 разів анульовувалось свідоцтво ПДВ, підприємство не має достатніх трудових ресурсів (т.б. працює всього 1 особа-директор) та об`єктів оподаткування, не має у власності (оренді) складських приміщень для зберігання товару, а також не має в наявності спеціального обладнання та працівників зі спеціальним фахом для проведення лабораторного аналізу сільгосппродукції та видачі посвідчень якості на товар. Доказів зворотного позивачем не надано.
До того ж, згідно даних з Єдиного реєстру податкових накладних, за спірний період - протягом 2017 року не встановлено зареєстрованих податкових накладних щодо придбання ФГ «Берест Агро» у своїх контрагентів «олії соєвої», а також послуг складського зберігання придбаного товару (що в подальшому було реалізовано позивачу зі складу у м.Дніпрі (який ФГ у будь-який спосіб не декларує), з якого в подальшому, т.б. 02.01.2018р., позивач продав цей же товар (186,720т) вже іншому покупцю - ТОВу «Профстор») та інших супутніх послуг обробки сої або макухи.
Тобто, контролюючим органом, на думку судової колегії, цілком обґрунтовано, з посиланням на податкову інформацію, фактично ставиться під сумнів не тільки факт руху цього товару (макухи та олії соєвої) по ланцюгу, а й взагалі джерела походження придбаної Позивачем такої кількості сільськогосподарської продукції саме у даного Контрагента, який, в свою чергу, у 2017р. її не закуповував, а також не має власних або орендованих земельних ділянок для її вирощування, власних (орендованих) складських приміщень для її зберігання, власних (орендованих) транспортних засобів та сільгосптехніки, та який, в свою чергу, як вбачається зі змісту спірного акту перевірки та ухвали Печерського районного суду м.Києва від 05.03.2018р. (справа №757/11867/18к), прийнятої в рамках кримінального провадження №32017100110000030 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.212, ч.2 ст.205, ч.3 358, ч.3 ст.209 КК України, використовується для «фіктивної» діяльності.
Також, з матеріалів справи встановлено, що 02.01.2018р. у м.Первомайську між ТОВ «СОЯ-ГРУП» (м.Первомайськ Миколаївської області), як «продавцем», та ТОВ «Профстор» (м.Київ), як «покупцем», було укладено договір купівлі-продажу №02/01-18 про закупівлю зі складу у м.Дніпро товару: сої, макухи соєвої та олії соєвої (186,720 т) (т.2 а.с.88).
Однак, в подальшому, як встановлено апеляційним судом з матеріалів справи, т.б. в тому ж місяці, а саме - 31.01.2018 року, вже у м.Києві між ТОВ «СОЯ-ГРУП» (м.Первомайськ), як «покупцем», та ТОВ «Профстор» (м.Київ), як «постачальником», було укладено спірний договір поставки №31/01-18, за яким, вже «позивач» закупив у свого «колишнього покупця» (за договором  від 02.01.2018р.) «макуху соєву» (570,6 т) (т.2 а.с.153).
Так, на підтвердження виконання вказаного вище договору поставки від 31.01.2018р. позивачем було надано як до перевірки, так і до суду 1-ї інстанції виписані ТОВ «Профстор» на адресу підприємства позивача та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних наступні податкові накладні: №201 від 02.03.2018 року, №202 від 02.03.2018 року, №300 від 03.03.2018 року, №301 від 03.03.2018 року, №900 від 09.03.2018 року, №901 від 09.03.2018 року, №1000 від 10.03.2018 року, №1200 від 12.03.2018 року, №1201 від 12.03.2018 року, №1300 від 13.03.2018 року, №1301 від 13.03.2018 року, №1302 від 13.03.2018 року, №1901 від 19.03.2018 року, №1920 від 19.03.2018 року, №2001 від 20.03.2018 року, №2022 від 20.03.2018 року, на загальну суму ПДВ 1020465,12 грн., а також видаткові накладні, ТТН, платіжні доручення та специфікації (т.2 а.с.154-227).
Разом з тим, судова колегія звертає увагу на те, що надані позивачем копії видаткових накладних (складених та підписаних у м.Києві) не містять найменування посади уповноваженої особи постачальника, що безпосередньо відпускала товар, а також найменування посади та ПІБ відповідальної особи позивача, яка за довіреністю безпосередньо отримувала товар зі складу постачальника у м.Києві (вул.Ярославів Вал, буд.13/2Б), як і не має в матеріалах справи належним чином засвідчених посвідчень (наказів) цієї довіреної особи про відрядження (т.б. до Києва), що, в свою чергу, в сукупності, виключає можливість на підставі зазначених документів ідентифікувати осіб, які безпосередньо брали участь у здійснені цих господарських операцій.
Крім того, необхідно вказати й про те, що зі змісту наданої до суду 1-ї інстанції копії договору поставки від 31.01.2018 року вбачається, що останній фактично є «типовим», т.б. в ньому чітко не відображено конкретних умов поставки, умов та моменту переходу права власності на товар, умов його транспортування, а також не зазначено реальних місць (адрес) завантаження/розвантаження товару (враховуючи що вул.Ярославів Вал, буд.13/2Б в м.Києві є юридичною адресою постачальника, за якою знаходиться 3-поверхова адміністративна будівля) та якими саме «силами» і за чий саме рахунок ці роботи (послуги) будуть здійснюватися. 
Також, представником позивача не надано як до перевірки, так і до суду належних документів (доказів), що підтверджують факт транспортування придбаного товару, а також факт придбання безпосереднім контрагентом позивача товару та його транспортування від контрагентів-постачальників у 2-3 ланцюгах (які, в свою чергу, за інформацією ДФС є «сумнівними») на адресу ТОВ «Профстор» (у якого, згідно аналізу ЕРПН, асортимент та кількість придбаного товару не співпадає з асортиментом і кількістю реалізованого), а також й доказів (документів), які відображають та підтверджують операції щодо складського зберігання придбаної продукції, т.б. складських квитанцій, витягів з реєстру зернового складу по елеваторах, карантинних та фіто-санітарних сертифікатів, сертифікатів відповідності (якості), ветеринарних свідоцтв, протоколів досліджень продукції ГМО тощо. 
Крім того, з наявної в матеріалах справи податкової інформації вбачається, що у ТОВ «Профстор» (постачальника позивача) не має достатніх трудових ресурсів, не має у власності (оренді) складських приміщень для зберігання товару, а також не має в наявності спеціального обладнання та працівників зі спеціальним фахом для проведення лабораторного аналізу сільгосппродукції та видачі посвідчень якості на товар. Доказів зворотного позивачем не надано.
Що ж стосується наданих позивачем на підтвердження факту перевезення ТМЦ від постачальника (м.Київ) до свого місцезнаходження (м.Первомайськ) товарно-транспортних накладних, то судова колегія погоджується з висновками контролюючого органу про те, ці ТТН (складання яких, згідно із ЗУ «Про основні принципи та вимоги безпечності та якості харчових продуктів», є обов`язковим) складені (оформлені) з порушеннями вимог чинного законодавства, а саме, в них не вказано точні адреси пунктів завантаження (яке взагалі є сумнівною)  та розвантаження товару, а також взагалі не заповнені графи (розділи) «вантажно-розвантажувальні операції», що, в свою чергу, є порушенням вимог «Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом» (затв. наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997р.).  
Таким чином, контролюючим органом, на думку судової колегії, цілком обґрунтовано, з посиланням на податкову інформацію, фактично ставиться під сумнів не тільки факт руху цього товару по ланцюгу, а й взагалі джерела походження придбаної Позивачем 31.01.2018р. такої кількості сільськогосподарської продукції (макухи соєвої) саме у даного Контрагента, якому він, в свою чергу, 29 днів назад (т.б. 02.01.2018р.) сам продав аналогічну сільськогосподарську продукцію (олію соєву) .
Так, як встановлено апеляційним судом з матеріалів справи, 05.12.2017 року між ТОВ «СОЯ-ГРУП» (м.Первомайськ Миколаївської області), як «покупцем», та ТОВ «Мрія Олевськ 2012» (м.Олевськ), як «постачальником», було укладено договір поставки №05/12-17 про закупівлю макуху соєвої (837,97т) (т.3 а.с.246).
На підтвердження виконання вказаного вище договору від 05.12.2017р. позивачем було надано як до перевірки, так і до суду 1-ї інстанції виписані ТОВ «Мрія Олевськ 2012» на адресу підприємства позивача податкові накладні: №175 від 05.12.2017 року, №176 від 05.12.2017 року, №177 від 06.12.2017 року, №178 від 06.12.2017 року, №179 від 07.12.2017 року, №180 від 07.12.2017 року, №181 від 08.12.2017 року, №182 від 08.12.2017 року, №183 від 11.12.2017 року, №184 від 11.12.2017 року, №185 від 12.12.2017 року, №186 від 12.12.2017 року, №187 від 13.12.2017 року, №188 від 13.12.2017 року, №189 від 14.12.2017 року, №212 від 14.12.2017 року, №213 від 15.12.2017 року, №214 від 15.12.2017 року, №215 від 15.12.2017 року, №216 від 15.12.2017 року, №217 від 15.12.2017 року, №218 від 15.12.2017 року, на загальну суму ПДВ 1399682,19 грн., які були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних (що позивач помилково вважає цілком достатнім), а також видаткові накладні, ТТН, платіжні доручення, специфікації та посвідчення про якість (т.3 а.с.65-144).
Разом з тим, судова колегія звертає увагу на те, що надані позивачем копії видаткових накладних не містять ПІБ та найменування посади уповноваженої особи постачальника, що відпускала товар, а також найменування посади та ПІБ відповідальної особи позивача, яка за довіреністю безпосередньо отримувала товар зі складу постачальника у с.Качанівка Тернопільської області, як і не має в матеріалах справи належним чином засвідчених довіреностей на право отримання цією довіреною особою товару та посвідчень (наказів) про відрядження, що, в свою чергу, в сукупності, виключає можливість на підставі зазначених документів ідентифікувати осіб, які безпосередньо брали участь у здійснені цих господарських операцій.
Крім того, необхідно вказати й про те, що зі змісту наданої до суду 1-ї інстанції копії договору поставки №05/12-17 від 05.12.2017р. вбачається, що останній фактично є «типовим», т.б. в ньому чітко не відображено конкретних умов поставки, умов та моменту переходу права власності на товар, умов його транспортування, а також не зазначено місць (т.б. точних адрес) завантаження і розвантаження товару та якими саме «силами» і за чий саме рахунок ці роботи (послуги) будуть здійснюватися. 
Також, представником позивача не надано як до перевірки, так і до суду жодних документів (доказів), що підтверджують факт придбання безпосереднім контрагентом позивача товару (т.б. макухи соєвої) та його транспортування від контрагентів-постачальників у 2-3 ланцюгах (які, в свою чергу, за інформацією ДФС є «сумнівними») на адресу ТОВ «Мрія Олевськ 2012» (т.б. постачальника позивача), а також й доказів (документів), які відображають та підтверджують операції щодо складського зберігання придбаної продукції, т.б. складських квитанцій, витягів з реєстру зернового складу по елеваторах, карантинних та фіто-санітарних сертифікатів, ветеринарних свідоцтв, протоколів досліджень продукції ГМО тощо. 
Крім того, з наявної в матеріалах справи податкової інформації вбачається, що ТОВ «Мрія Олевськ 2012» не знаходиться за своєю юридичною адресою, у підприємства не має достатніх трудових ресурсів, не має у власності (оренді) складських приміщень для зберігання товару, а також не має в наявності спеціального обладнання та працівників зі спеціальним фахом для проведення лабораторного аналізу сільгосппродукції та видачі посвідчень якості на товар. Доказів зворотного позивачем не надано.
Що ж стосується наданих позивачем на підтвердження факту перевезення ТМЦ зі складу постачальника (розташованого в с.Качанівка Тернопільської області, який у будь-який спосіб не декларується) до свого місцезнаходження (м.Первомайськ Миколаївська область) товарно-транспортних накладних, то судова колегія погоджується з висновками контролюючого органу про те, ці ТТН (складання яких, згідно із ЗУ «Про основні принципи та вимоги безпечності та якості харчових продуктів», є обов`язковим) складені (оформлені) з порушеннями вимог чинного законодавства, а саме, в них не вказано номери посвідчень водіїв, точні адреси пунктів завантаження/розвантаження товару, а також взагалі не заповнені графи (розділи) «вантажно-розвантажувальні операції», що, в свою чергу, є порушенням вимог «Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом» (затв. наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997р.).  
До того ж, згідно даних з Єдиного реєстру податкових накладних, за спірний період  встановлено зареєстровані податкові накладні щодо придбання ТОВ «Мрія Олевськ 2012» у своїх контрагентів «макухи соєвої», але у значно меншій кількості, ніж реалізовано, та, в свою чергу, не встановлено ПН щодо придбання послуг складського зберігання придбаного товару (який в подальшому було реалізовано позивачу) та інших супутніх послуг обробки сої або макухи. При цьому, одночасно слід звернути увагу й на те, що у перевіряємому періоді, т.б. у грудні 2017р., реєстрацію 6-ти податкових накладних на поставку на адресу позивача «макухи соєвої» у кількості 225,09т було зупинено і до цього часу ТОВ «Мрія Олевськ 2012» в своїй податковій звітності не декларує податкові зобов`язання по цим зупиненим ПН на загальну суму 375150 грн.  
На окрему увагу також заслуговують і й розрахунки за поставлений по даному договору товар, оскільки, як вже зазначалося вище, в матеріалах справи містяться 5 (п`ять) договорів відступлення права вимоги від 02.02.2018р., 07.02.2018р., 09.02.2018р., 23.02.2018р., 26.02.2018р., які укладені між ТОВ «Мрія Олевськ 2012» (первинний кредитор), ТОВ «Соя-Груп» (боржник) та ТОВ «Агро Трейд Холдинг» (новий кредитор), а за даними журналу-ордеру (по рахунку 631) у ТОВ «Соя-Груп» перед ТОВ «Мрія Олевськ 2012» рахується кредиторська заборгованість в сумі 530 357,17 грн.
Таким чином, на думку судової колегії, контролюючим органом цілком обґрунтовано, з посиланням на податкову інформацію, фактично ставиться під сумнів не тільки факт руху цього товару (макухи соєвої) по ланцюгу, а й взагалі джерела походження придбаної позивачем такої кількості сільськогосподарської продукції саме у даного контрагента, який, в свою чергу, не має власних або орендованих земельних ділянок для її вирощування, власних (орендованих) складських приміщень для її зберігання, а також транспортних засобів та сільгосптехніки.
Далі, як встановлено апеляційним судом з матеріалів справи, 15.05.2018 року між ТОВ «СОЯ-ГРУП» (м.Первомайськ Миколаївської області), як «покупцем», та ТОВ «Далайнор» (м.Дніпро), як «постачальником», було укладено договір поставки №15/05-18 про закупівлю «сої» (653,95 т) (т.4 а.с.246).
На підтвердження виконання вказаного вище договору від 15.05.2018р. позивачем було надано як до перевірки, так і до суду 1-ї інстанції виписані ТОВом «Далайнор» на адресу підприємства позивача податкові накладні: №46 від 16.05.2018 року, №47 від 16.05.2018 року, №48 від 16.05.2018 року, №44 від 17.05.2018 року, № 45 від 17.05.2018 року, №42 від 18.05.2018 року, №43 від 18.05.2018 року, №41 від 19.05.2018 року, №40 від 19.05.2018 року, №39 від 22.05.2018 року, №38 від 22.05.2018 року, №37 від 23.05.2018 року, №36 від 23.05.2018 року, №35 від 24.05.2018 року, №34 від 24.05.2018 року, №33 від 26.05.2018 року, №32 від 30.05.2018 року, на загальну суму ПДВ 1307900 грн., які були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних (що позивач помилково вважає цілком достатнім), а також видаткові накладні, ТТН, специфікації, посвідчення про якість, картки складського обліку (т.3 а.с.236-250, т.4 а.с.1-54).
Разом з тим, судова колегія звертає увагу на те, що надані позивачем копії видаткових накладних не містять найменування посади уповноваженої особи постачальника, що відпускала товар, а також найменування посади та ПІБ відповідальної особи позивача, яка за довіреністю безпосередньо отримувала товар зі складу постачальника у м.Дніпрі, як і не має в матеріалах справи належним чином засвідчених довіреностей на право отримання цією довіреною особою товару та посвідчень (наказів) про відрядження, що, в свою чергу, в сукупності, виключає можливість на підставі зазначених документів ідентифікувати осіб, які безпосередньо брали участь у здійснені цих господарських операцій.
Крім того, необхідно вказати й про те, що зі змісту наданої до суду 1-ї інстанції копії договору поставки №15/05-18 від 15.05.2018р. вбачається, що останній фактично є «типовим», т.б. в ньому чітко не відображено конкретних умов поставки, умов та моменту переходу права власності на товар, умов його транспортування, а також не зазначено місць (т.б. точних адрес) завантаження (яке взагалі є дуже сумнівним) і розвантаження товару та якими саме «силами» і за чий саме рахунок ці роботи (послуги) будуть здійснюватися. 
Також, представником позивача не надано як до перевірки, так і до суду жодних документів (доказів), що підтверджують факт придбання безпосереднім контрагентом позивача товару (т.б. сої) та його транспортування від контрагентів-постачальників у 2-3 ланцюгах (які, в свою чергу, за інформацією ДФС є «сумнівними» та у яких, згідно аналізу ЕРПН, асортимент придбаного товару не співпадає з асортиментом та кількістю реалізованого) на адресу «Далайнор» (т.б. постачальника позивача), а також й доказів (документів), які відображають та підтверджують операції щодо складського зберігання придбаної продукції, т.б. складських квитанцій, витягів з реєстру зернового складу по елеваторах, карантинних та фіто-санітарних сертифікатів, ветеринарних свідоцтв, протоколів досліджень продукції ГМО тощо. 
Крім того, з наявної в матеріалах справи податкової інформації вбачається, що у ТОВ «Далайнор» не має достатніх трудових ресурсів (т.б. на підприємстві працювало всього 2 особи), не має у власності (оренді) складських приміщень для зберігання товару, а також не має в наявності спеціального обладнання та працівників зі спеціальним фахом для проведення лабораторного аналізу сільгосппродукції та видачі посвідчень якості на товар. Доказів зворотного позивачем не надано.
Що ж стосується наданих позивачем на підтвердження факту перевезення ТМЦ від постачальника (м.Дніпро) до свого місцезнаходження (м.Первомайськ Миколаївська область) товарно-транспортних накладних, то судова колегія погоджується з висновками контролюючого органу про те, ці ТТН (складання яких, згідно із ЗУ «Про основні принципи та вимоги безпечності та якості харчових продуктів», є обов`язковим) складені (оформлені) з порушеннями вимог чинного законодавства, а саме, в них вказано однакові номери посвідчень 2х водіїв, не зазначено точні адреси пунктів завантаження (за адресою якого знаходиться не склад, а 5-поверхова житлова будівля) та розвантаження товару, а також взагалі не заповнені графи (розділи) «вантажно-розвантажувальні операції», що, в свою чергу, є порушенням вимог «Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом» (затв. наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997р.).  
До того ж, згідно даних з Єдиного реєстру податкових накладних, за спірний період встановлено зареєстровані податкові накладні щодо придбання ТОВ «Далайнор» у «сумнівного» контрагента ТОВ «Мерімак» сої у кількості 3669,43т (хоча позивачу фактично було реалізовано тільки - 653,95 т) та, в свою чергу, не встановлено ПН щодо придбання послуг складського зберігання придбаного товару (який в подальшому було реалізовано позивачу) та інших супутніх послуг обробки сої або макухи.
Що ж стосується оплати цього договору поставки від 15.05.2018р., то як видно з матеріалів справи, на момент спірної перевірки ця поставка позивачем взагалі не оплачена, в зв`язку із чим, існує кредиторська заборгованість в сумі 7  847 400 грн. При цьому, слід зазначити й про те, що до цього часу позивачем так і не було надано до суду 1-ї та 2-ї інстанцій банківських платіжних документів, які підтверджують розрахунки між сторонами цього договору.   
Таким чином, контролюючим органом, на думку судової колегії, цілком обґрунтовано, з посиланням на податкову інформацію, фактично ставиться під сумнів не тільки факт руху цього товару (сої) по ланцюгу, а й взагалі джерела походження придбаної позивачем такої кількості сільськогосподарської продукції саме у даного контрагента, який, в свою чергу, не має власних або орендованих земельних ділянок для її вирощування, власних (орендованих) складських приміщень для її зберігання, а також транспортних засобів та сільгосптехніки.
Далі, апеляційним судом з матеріалів справи встановлено, що 14.05.2018 року між ТОВ «СОЯ-ГРУП» (м.Первомайськ Миколаївської області), як «покупцем», та ТОВ «Імекс постач» (м.Київ), як «постачальником», було укладено договір поставки №14/05-18 про закупівлю макухи соєвої (347,2т) та олії соєвої (62,5т) (т.4 а.с.118).
На підтвердження виконання вказаного вище договору від 14.05.2018р. позивачем було надано як до перевірки, так і до суду 1-ї інстанції виписані ТОВом «Імекс постач» на адресу підприємства позивача податкові накладні: №0000023 від 16.05.2018 року, №0000024 від 16.05.2018 року, №0000032 від 16.05.2018 року, №0000033 від 16.05.2018 року, №0000026 від 17.05.2018 року, №0000025 від 17.05.2018 року, №0000027 від 18.05.2018 року, №0000028 від 19.05.2018 року, №0000034 від 19.05.2018 року, №0000036 від 19.05.2018 року, №0000029 від 23.05.2018 року, №0000030 від 23.05.2018 року, №0000031 від 23.05.2018 року, на загальну суму ПДВ 943010 грн., які були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних (що позивач помилково вважає цілком достатнім), а також видаткові накладні, ТТН, рахунки-фактури, платіжні доручення, специфікації та посвідчення про якість (т.4 а.с.112-189).
Разом з тим, судова колегія звертає увагу на те, що надані позивачем копії видаткових накладних не містять найменування посади уповноваженої особи постачальника, що відпускала товар, а також найменування посади та ПІБ відповідальної особи позивача, яка за довіреністю безпосередньо отримувала товар зі складу постачальника у м.Бровари, наявність якого у власності (чи оренді) останній не декларує (хоча в одній з 3-х спеціфікацій адреса складу вказана с.Миронівка, а.с.125 т.4), як і не має в матеріалах справи належним чином засвідчених довіреностей на право отримання цією довіреною особою товару та посвідчень (наказів) про відрядження, що, в свою чергу, в сукупності, виключає можливість на підставі зазначених документів ідентифікувати осіб, які безпосередньо брали участь у здійснені цих господарських операцій.
Крім того, необхідно вказати й про те, що зі змісту наданої до суду 1-ї інстанції копії договору поставки №14/05-18 від 14.05.2018р. вбачається, що останній фактично є «типовим», т.б. в ньому чітко не відображено конкретних умов поставки, умов та моменту переходу права власності на товар, умов його транспортування, а також не зазначено місць (т.б. точних адрес) завантаження і розвантаження товару та якими саме «силами» і за чий саме рахунок ці роботи (послуги) будуть здійснюватися. 
Також, представником позивача не надано як до перевірки, так і до суду жодних документів (доказів), що підтверджують факт придбання безпосереднім контрагентом позивача товару (т.б. макухи і олії соєвої) та його транспортування від контрагентів-постачальників у 2-3 ланцюгах (які, в свою чергу, за інформацією ДФС є «сумнівними») на адресу ТОВ «Імекс постач» (т.б. постачальника позивача), а також й доказів (документів), які відображають та підтверджують операції щодо складського зберігання придбаної продукції, т.б. складських квитанцій, витягів з реєстру зернового складу по елеваторах, карантинних та фіто-санітарних сертифікатів, ветеринарних свідоцтв, протоколів досліджень продукції ГМО тощо. 
Крім того, з наявної в матеріалах справи податкової інформації вбачається, що у ТОВ «Імекс постач» (постачальника позивача) не має достатніх трудових ресурсів, не має у власності (оренді) складських приміщень для зберігання товару, а також не має в наявності спеціального обладнання та працівників зі спеціальним фахом для проведення лабораторного аналізу сільгосппродукції та видачі посвідчень якості на товар. Доказів зворотного позивачем не надано.
Що ж стосується наданих позивачем на підтвердження факту перевезення ТМЦ від постачальника (т.б. зі складів у м.Бровари та с.Миронівка Київської області) до свого місцезнаходження (м.Первомайськ Миколаївська область) товарно-транспортних накладних, то судова колегія погоджується з висновками контролюючого органу про те, ці ТТН (складання яких, згідно із ЗУ «Про основні принципи та вимоги безпечності та якості харчових продуктів», є обов`язковим) складені (оформлені) з порушеннями вимог чинного законодавства, а саме, в них не вказано точні адреси пунктів завантаження/розвантаження товару, а також взагалі не заповнені графи (розділи) «вантажно-розвантажувальні операції», що, в свою чергу, є порушенням вимог «Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом» (затв. наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997р.).  
До того ж, згідно даних з Єдиного реєстру податкових накладних, за спірний період  не встановлено зареєстрованих податкових накладних щодо придбання ТОВ «Імекс постач» у своїх контрагентів послуг складського зберігання придбаного товару (який в подальшому було реалізовано позивачу) та інших супутніх послуг обробки сої або макухи.
Також, необхідно звернути увагу й на те, що згідно з даними ІС «Податковий блок» підсистеми «Аналітична система`розділу «Детальна інформація по платнику ПДВ…», контролюючим органом, серед іншого, було встановлено суттєві розбіжності між сумою податкових зобов`язань з ПДВ, задекларованих ТОВ «Імекс Постач» за травень 2018р. та сумою податкового кредиту з ПДВ, задекларованого ТОВ «Соя-груп» по спірним операціям з придбання макухи соєвої та олії соєвої у ТОВ «Імекс Постач» (який в свою чергу, зменшив свої п/зобов`язання з ПДВ по операціях із позивачем на 79130 грн.).  
Тобто, контролюючим органом, на думку судової колегії, цілком обґрунтовано, з посиланням на податкову інформацію, фактично ставиться під сумнів не тільки факт руху цього товару (макухи та олії соєвої) по ланцюгу, а й взагалі джерела походження придбаної позивачем такої кількості сільськогосподарської продукції саме у даного контрагента, який, в свою чергу, не має власних або орендованих земельних ділянок для її вирощування, власних (орендованих) складських приміщень для її зберігання, а також транспортних засобів та сільгосптехніки.
Таким чином, вищевикладені обставини в сукупності дають апеляційному суду достатні підстави критично оцінювати рух товару від контрагентів-постачальників позивача до його контрагентів-покупців, оскільки товар фактично здебільшого лише документально змінював своїх номінальних власників, а документи оформлювалися лише тільки для надання цим господарським операціям документарного виразу. 
Таким чином, з врахуванням вищенаведених обставин, судова колегія вважає обґрунтованими висновки контролюючого органу про те, що усі дії позивача, в даному випадку, фактично були спрямовані лише на оформлення цих спірних господарських операцій у паперовому вигляді без їх фактичного здійснення, з метою завищення суми податкового кредиту за спірні періоди. 
Також, окрім цього, слід зазначити й про те, що в судовому засіданні беззаперечно встановлено, що фактично по всіх підприємствах-контрагентах (т.б. ТОВ «Імекс Постач», ТОВ «Далайнор», ТОВ «Агро Трейд Холдинг», ТОВ «Мрія Олевськ 2012», ФГ «Берест Агро», ТОВ «Профстор») не встановлено по ланцюгу легальне джерело походження придбаної позивачем сільгосппродукції, що, в свою чергу, свідчить про порушення податкового законодавства та залучення суб`єкта до схеми штучного податкового кредиту для покупців, т.б. в даному випадку наявне лише документальне оформлення «безтоварних» операцій, з метою введення в обіг (легалізації) товарів невідомого походження.
Недоведеність фактичного здійснення господарської операції позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкової вигоди, а покупця - права на формування цієї податкової вигоди навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою, але недостовірних та у зв`язку з цим юридично дефектних первинних документів, і незважаючи на наявність у платника податку доказів сплати продавцеві вартості товарів/послуг, якщо рух коштів не забезпечений зв`язком з господарською діяльністю учасників цих операцій. При цьому, відсутність ділової мети також є підставою для відмови у наданні податкової вигоди. 
Отже, за таких обставин, судова колегія, підсумовуючи вищевикладене та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, вважає, що при наявності оформлених з певними недоліками зазначених вище первинних документів, належних, достатніх і беззаперечних доказів проведення ТОВ «СОЯ-ГРУП» спірних господарських операцій саме з ТОВ «Імекс Постач», ТОВ «Далайнор», ТОВ «Агро Трейд Холдинг», ТОВ «Мрія Олевськ 2012», ФГ «Берест Агро», ТОВ «Профстор» не встановлено, а тому, з урахуванням обставин, специфіки та особливостей здійснення цих господарських операцій, пов`язаних з постачанням сої (макухи, олії), не можливо дійти висновку про фактичний намір підприємства позивача одержати економічний ефект в результаті взаємовідносин саме з цими контрагентами. 
При цьому, одночасно слід зазначити, що аналогічної правової позиції з цих спірних питань дотримується і Верховний суд, зокрема, в своїх постановах від 16.01.2018р. (по справі №К/9901/1478/18), від 17.01.2018р. (по справі №804/8943/13а), від 18.01.2018р. (по справі №К/9901/1478/18), від 26.06.2018р. (по справі №816/1422/17), від 11.09.2019р. (по справі №814/1932/17), від 21.10.2019р. (по справі №814/1564/18) та від 28.10.2019р. (по справі №400/2760/18). 
Враховуючи вищенаведені обставини та той факт, що спірні угоди купівлі-продажу сої між позивачем та його безпосередніми контрагентами фактично реально не відбувалися (т.б. було лише документальне їх оформлення), судова колегія вважає, що відповідач цілком правомірно своїм податковим повідомленням-рішенням №00095821408 від 17.10.2018 року визначив позивачу грошове зобов`язання з податку на додану вартість в загальній сумі 9 037 061,25 грн.
До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, що, в свою чергу, і було, в даному випадку, зроблено відповідачем.
Таким чином, на підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що судом першої інстанції було не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, до того ж, висновки суду не відповідають обставинам справи та ґрунтуються на невірному тлумаченні норм діючого у цій сфері законодавства, в зв`язку із чим, адміністративний позов не підлягає задоволенню.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення має право скасувати його повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Отже, за таких обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також в зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до п.п.1,3,4 ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати судове рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове - про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст.ст.308,310,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, - 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Миколаївській області - задовольнити.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 липня 2019 року - скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «СОЯ-ГРУП» - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 21.02.2020р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                             Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                            В.О. Скрипченко  
          
                                                                                  І.П.          Косцова