ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

Постанова
Іменем України

04 лютого 2020 року                                 
м. Харків

справа № 641/682/19 
провадження № 22-ц/818/435/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
       
головуючого - судді Піддубного Р.М. (суддя-доповідач), 
суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю., 
за участю секретаря: Кравченко О.О., 

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
треті особи – Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, 

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2019 року, ухвалене у складі судді Фанда О.А., -

в с т а н о в и в :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначила, що з 22.09.2010 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 травня ІНФОРМАЦІЯ_2 року її донька ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 померла.
Посилаючись на те, що з 2012 року відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, жодним чином не піклується про сина, не цікавиться його станом здоров`я, не дбає про фізичний та духовний розвиток, не приймає участі в утриманні дитини, має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 84 666 грн., ОСОБА_1 просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 та встановити опіку над дитиною, призначивши її опікуном ОСОБА_5 .
Відповідач проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність.
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність належного виконання батьківських обов`язків щодо малолітнього ОСОБА_5 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким заявлений нею позов задовольнити.

В обґрунтування скарги зазначила, що відповідач припинив спілкування з сином влітку 2012 року, жодних перешкод у здійсненні батьківських обов`язків не існувало, заборгованість по сплаті аліментів на час ухвалення рішення у справі становить близько 100 000 грн., наявними в матеріалах справи доказами підтверджується винна поведінка відповідача та його небажання виконувати батьківські обов`язки, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність встановлених законом підстав для задоволення позову про позбавлення батьківських прав.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судовим розглядом встановлено, що відповідач є батьком малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мати якого ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , у зв`язку з чим дитина проживає з бабусею – позивачкою ОСОБА_1 .
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності передбачених ст. 164 СК України підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. 
Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ч. 4 ст. 155 СК України).
Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.
За положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.
Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Встановлені судом фактичні обставини справи не містять відомостей про те, що відносно відповідача застосовувалось попередження про необхідність зміни ставлення до виховання дитини, або, що на орган опіки та піклування покладався обов`язок здійснювати контроль за виконанням батьком батьківських обов`язків.
Судом першої інстанції надано належну правову оцінку доводам відповідача щодо бажання налагодити відносини з сином та поясненням свідка, який повідомив про те, що відповідач декілька разів приходив до навчального закладу з метою спілкування з дитиною.
Наявність заборгованості за аліментами сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав та не може у повній мірі свідчити про саме свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків.
Мати дитини за життя не зверталась з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав та відмовив у задоволенні заявленого ОСОБА_1 позову, попередивши відповідача про необхідність належного виконання батьківських обов`язків щодо малолітнього ОСОБА_5 .
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – залишенню без змін.
На підставі викладеного. керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382  ЦПК України, 
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 лютого 2020 року.

Головуючий                                                                        Р.М. Піддубний

Судді                                                                                А.В. Котелевець 

                                                                               О.Ю. Тичкова