П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  240/8671/19 
Головуючий у 1-й інстанції:  Єфіменко Ольга Володимирівна 
          Суддя-доповідач:  Сторчак В. Ю. 

06 лютого 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сторчака В. Ю. 
суддів:  Іваненко Т.В.  Граб Л.С. 
за участю:
секретаря судового засідання:  Колісниченко Ю.В.,
представника відповідача - Сосни О.М.                                

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; Овруцький об"єднаний міський військовий комісаріат про  визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України, третя особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; Овруцький об"єднаний міський військовий комісаріат з наступними позовними вимогами:
- визнати відмову Міністерства оборони України щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги протиправною та скасувати п.4 протоколу засідання комісії МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №111 від 09.11.2018;
- зобов`язати Міністерства оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, як інваліду другої групи, інвалідність якого настала внаслідок поранення, контузії та захворювання, пов`язаних з виконанням ним обов`язків військової служби, а саме з 18.05.2018, відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що має право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки останнє у нього виникло 18.05.2018. У довідці до акта МСЕК №100769 у п.7 огляд інваліда вказано «повторно», отже здійснено саме огляд повторний, оскільки первинний огляд був 26.01.1999, причина встановлення інвалідності - захворювання отримане у період військової служби, а ІІ група інвалідності, захворювання пов`язане з виконанням обов`язків військової служби у країнах де велись бойові дії вперше встановлено саме з 18.05.2018, з якого, на думку позивача, виникло право на одноразову грошову допомогу.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2019 року позов задоволено повністю. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі.
Позивач та Овруцький об"єднаний міський військовий комісаріат направили на адресу суду заяви про розгляд апеляційної скарги без їх участі.
Представник ІНФОРМАЦІЯ_3  в судове засідання не з"явився, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи, відповідно до вимог ст. 313 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 прапорщик у відставці, учасник бойових дій, у період з 15.09.1985 до 15.10.1987 приймав участь у бойових діях у Демократичній Республіці Афганістан у складі військової частини польова пошта НОМЕР_1 . З 12.08.1977 до 10.11.1978 проходив строкову військову службу.
У період з 10.11.1974 до 18.11.1998 проходив військову службу в Збройних силах Російської Федерації, м.Білогородськ, Амурської області. Звільнений зі служби за станом здоров`я. Дані обставини підтверджуються записами у військовому квитку НОМЕР_2 , виданому 02.11.1972 Народицьким РВК.
Згідно з свідоцтвом про хворобу №884 від 04.08.1998, виданого Військово-лікарською комісією м.Білогородська, Амурської області, Російської Федерації, захворювання ОСОБА_1 , отримане у період військової служби, обмежено придатний до військової служби.
Відповідно до виписки з акта засвідчення в установі державної служби медико-соціальної експертизи №936381 від 26.01.1999, ОСОБА_1 при первинному освідуванні з 26.01.1999 встановлено ІІ групу інвалідності, строком до 01.02.2000, дата наступного освідування - грудень 1999 року, причина інвалідності - захворювання отримане у період військової служби.
Відповідно до довідки державної служби медико-соціальної експертизи №866614 від 15.12.1999, ОСОБА_1 повторно підтверджено ІІ групу інвалідності, терміном до 01.02.2001, дата наступного освідування - січень 2001 року, причина інвалідності - захворювання отримане у період проходження військової служби.
У матеріалах справи також міститься копія довідки МСЕК від 04.05.2001 №163386 з якої встановлено, що ОСОБА_1 повторно встановлено ІІІ групу інвалідності строком до 01.06.2002, дата чергового переогляду - 04.05.2002, причина інвалідності - захворювання отримане у період проходження військової служби.
16.02.2001 ОСОБА_1 прийнятий на військовий облік в Овруцький РВК.
За направленням Овруцького ОМВК документів до ВЛК згідно з витягом з протоколу засідання ВЛК Центрального регіону по встановленню причинного зв`язку захворювання, поранень, контузії, травм, каліцтва протокол №88 від 20.03.2018 встановлено, що захворювання колишнього військовослужбовця, старшого прапорщика у відставці ОСОБА_1 , пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Згідно з довідкою обласної МСЕК №2 від 18.05.2018 №100769 ОСОБА_1 повторно встановлено ІІ групу інвалідності (довічно), причина інвалідності: захворювання, так, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
ОСОБА_1 звернувся до МОУ із заявою про нарахування і виплату одноразової грошової допомоги.
Пунктом 4 рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 09.11.2018 №111, позивачу відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, підставою для відмови вказано, що заявник не має права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки на час встановлення первинної інвалідності у 1999 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги. Крім того, зазначено, що зміна причини інвалідності у заявника відбулась понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності.
Не погоджуючись з вказаною відмовою, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції висновку дійшов висновків про помилковість висновків відповідача стосовно того, що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги, в зв`язку з встановленням чергової групи інвалідності із змінами її причин у понад дворічний термін. Зокрема, на переконання суду, другу групу інвалідності ОСОБА_1 встановлено 18.05.2018 проте із зміною формулювання причин інвалідності з "захворювання отримане у період військової служби" на "захворювання, так, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії", а відтак посилання відповідача на те, що відповідач не має права на отримання одноразової грошової допомоги з тих підстав, що інвалідність йому встановлена до 1999 року, тобто до внесення змін до 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" Законом №3597-4, яким запроваджено виплату такої допомоги, є необґрунтованим.
Даючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції та спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції враховує наступне.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно частини п`ятої статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Питання пов`язані з реалізацією права на соціальний захист неодноразово розглядав і Конституційний Суд України та сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме-у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).
Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).
Статтею 41 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу", чинній з 10.05.2006 по 01.01.2007, вперше законодавчо передбачено державне страхування і виплати в разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми, каліцтва) або захворювання чи інвалідності військовослужбовців Збройних Сил України, інших військових формувань та призваних на збори військовозобов`язаних.
Зокрема, встановлено, що у разі каліцтва, заподіяного військовослужбовцю під час виконання службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі від трирічного до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України, і призначається пенсія по інвалідності (частина третя статті 41 Закону № 2232-XII).
Згідно з частиною другою статті 16 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в редакції Закону України від 03.11.2006 № 328-V, чинній з 01.01.2007 по 01.01.2014, у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Частиною шостою статті 16 цієї редакції Закону передбачалось, що в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби під час проходження військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, що визначається у відсотках від загальної суми допомоги на випадок загибелі (смерті), встановленої пунктом 5 цієї статті.
Законом України від 04.07.2012 №5040-VI статтю 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" викладено в новій редакції, яка була чинною з 01.01.2014 по 01.01.2017.
Цією редакцією статті 16 Закону вже були передбачені наступні умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям:
- у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті;
- у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби;
- у разі отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності;
- у разі отримання військовослужбовцем строкової військової служби поранення (контузії, травми або каліцтва) у період проходження ним строкової військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності.
Таким чином, законодавець у різні періоди по-різному визначав підстави та умови виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, в тому числі залежно від виду військової служби (строкова, кадрова, за контрактом, навчання тощо), обставин отримання військовослужбовцями поранення чи захворювання (під час виконання обов`язків військової служби або під час проходження ними військової служби), зі встановленням інвалідності або без встановлення такої.
Отже, для вирішення питання щодо виплати військовослужбовцю одноразової грошової допомоги необхідно встановити, які норми законодавства підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
На реалізацію положень Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", 25 грудня 2013 року була прийнята Постанова № 975, якою затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військово-зобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок № 975).
При цьому, пунктом 2 наведеної Постанови встановлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги. Допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги ”.
Пунктом 3 Порядку №975 передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Таким чином, моментом виникнення права є дата встановлення інвалідності, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент первинного встановлення позивачу ІІ групи інвалідності.
На переконання суду першої інстанції, днем виникнення у позивача права на отримання грошової допомоги є дата, зазначена у довідці МСЕК №2  від 18.05.2018 про встановлення позивачу 2 групи інвалідності.
Проте такий висновок суду не ґрунтується на положеннях пункту 8 Порядку № 975 та  абзацу шостого підпункту 4 пункту 2 Порядку № 499, якими передбачено виплату різниці в сумі одноразової грошової допомоги в разі встановлення вищої групи інвалідності, що свідчить про те, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є дата, зазначена у довідці МСЕК про первинне встановлення інвалідності.
Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 у період з 1974 року по 2001 рік проходив військову службу у Збройних силах Російської федерації, що підтверджується наданими позивачем довідками. Первинне встановлення позивачу інвалідності відбулось на підставі законодавства Російської Федерації, що діяло у вказани період. І лише з 2001 року позивач прийнятий на військовий облік в Овруцький РВК.
При цьому, необхідно врахувати, що право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається законодавством, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розміру допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 9 листопада 2018 року у справі № 759/5707/16-а.
Крім того, на зміну обсягу прав особи у сфері соціального захисту військовослужбовців, зокрема на отримання одноразової грошової допомоги, може впливати настання обставин, з якими законодавство прямо пов`язує рівень соціального захисту, зокрема зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, шо передбачено Порядками № 499 та № 975.
Разом з тим, періодичне підтвердження раніше встановленої групи інвалідності або відсотка втрати працездатності не є обставиною, яка спричиняє виникнення у військовослужбовця нових прав у сфері соціального захисту, якщо про це прямо не передбачено законодавством, що регулює ці правовідносини.
Аналогічної правової позиції дотримався Верховний Суд у постанові від 7 лютого 2019 року у справі №127/12061/17.
Також слід зауважити, що Закон України "Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців” від 04.07.2012 року № 5040-VІ, зокрема, пункт 4 ст. 16-3 містив такі положення: "якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми".
В подальшому, відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", який набирав чинності з 1 січня 2017 року, пункт 4 статті 16-3 доповнено абзацом другим такого змісту: "У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється".
Крім того, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 № 335 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України", пункт 8 Порядку № 975 доповнено абзацом такого змісту: «У разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється».
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що законодавством України передбачено право на отримання ОГД в більшому розмірі у випадку встановлення під час повторного огляду згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищої групи інвалідності, за умови, що встановлення вищої групи інвалідності відбулось протягом двох років після первинного встановлення інвалідності.
За результатом апеляційного розгляду справи колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції невірно надав оцінку обставинам справи та не дослідив в повній мірі законодавство, що регулює спірне питання, а тому прийшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог позивача. Дії відповідача  у спірних правовідносинах з позивачем, на думку колегії суддів, відповідали критеріям, визначним ч.2 ст. 2 КАС України.                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                             
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, суд під час розгляду справи повинен об`єктивно та всебічно дослідити всі обставини справи в їх сукупності, встановити дійсні факти, які мають значення для справи.
Підсумовуючи вказане апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції не дослідив належним чином та об ’єктивно дійсні обставини справи, не врахував вимоги законодавства та дійшов необгрунтованого, помилкового висновку щодо задоволення позовних вимог позивача.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, а судом першої інстанції при вирішенні справи порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому, керуючись статтею 315 КАС України, таке рішення суду підлягає скасуванню.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2019 року  скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 
Повний текст постанови виготовлено 13 лютого 2020 року

Головуючий	 	 	Сторчак В. Ю.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Іваненко Т.В.    Граб Л.С.