ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 р.	Справа № 440/2582/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Старостіна В.В.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Рєзнікової С.С. ,
за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.10.2019 року, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039, повний текст складено 11.10.2019 року по справі № 440/2582/19
          за позовом          ОСОБА_1  
          до         Головного управління ДПС у Полтавській області ,         Державної фіскальної служби України ,         Державної податкової служби України                 
          про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Полтавській області, Державної фіскальної служби України, Державної податкової служби України, в якому просив суд визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Полтавській області, Державної фіскальної служби України № Ф-33606-17 від 13.05.2019 року.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на протиправність нарахування контролюючим органом грошового зобов`язання з єдиного внеску за 2017-2018 роки та І квартал 2019 року як самозайнятій особі (адвокату). За твердженням позивача, у спірний період він не отримував доходу ні як самозайнята особа, ні як найманий працівник, оскільки перебував у відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а відтак, наголошував на відсутності бази для нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Крім того, наполягав на тому, що контролюючий орган розглянув його скаргу на спірну податкову вимогу з порушенням передбачених ст. 56 Податкового кодексу України строків, в результаті чого в силу положень зазначеної статті остання вважається задоволеною на користь платника.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 07.10.2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.10.2019 року повністю та ухвалити нове судове рішення, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі.
Відповідачами Головним управлінням ДПС у Полтавській області та Державною податковою службою України подано відзиви на апеляційну скаргу, в яких вони просять суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення та рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач з 19.11.2014 року працював начальником юридичного відділу у ТОВ «ПМК-2000», про що свідчать копії трудової книжки ОСОБА_1 та довідки ТОВ «ПМК-2000» (наказ від 19.11.2014 року № 33-К) (а.с. 16-17).
З 25.11.2014 року по 01.09.2015 року позивач перебував у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років (наказ від 25.11.2014 року № 35-К); з 02.09.2015 року по 02.09.2018 року - у відпустці по догляду за дитиною до шести років (наказ від 02.09.2015 року № 17-К) (а.с. 17).
Наказом від 30.08.2018 року № 20-К ОСОБА_1 звільнений з роботи за власним бажанням з 31.08.2018 року (а.с. 17).
24.06.2016 року ОСОБА_1 Радою адвокатів Полтавської області видано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 1527 (а.с. 21).
Головним управлінням ДФС у Полтавській області 13.05.2019 року сформовано вимогу № Ф-33606-17, якою відповідно до ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», на підставі даних інформаційної системи органу доходів та зборів, повідомлено позивача про необхідність сплати єдиного внеску в розмірі 21030,90 грн (а.с. 9).
На вищевказану вимогу позивачем 27.05.2019 року до ДПС України та ДФС України подано скарги на вимогу про сплату боргу (недоїмки) (а.с. 10-15).
За результатами розгляду скарги ОСОБА_1 на вимогу Головного управління ДФС у Полтавській області від 13.05.2019 року № Ф-33606-17 ДФС України рішенням від 01.07.2019 року № 29917/6/99-99-11-05-02-25 скаргу позивача залишено без задоволення, а спірну вимогу про сплату боргу (недоїмки) - без змін (а.с. 18-19).
Не погодившись з прийнятим рішенням - вимогою Головного управління ДФС у Полтавській області від 13.05.2019 року № Ф-33606-17 про сплату боргу (недоїмки), позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з доведеності відповідачем відсутності правових підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваної вимоги, у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (надалі - Закон № 2464-VI).
Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Як визначено пунктом 3 цієї ж частини, застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності є платниками єдиного внеску.
Крім того, відповідно до пункту 1 цієї частини, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
На підставі п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Як передбачено п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Підпунктом 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою-підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.
З матеріалів справи вбачається, що спірною вимогою позивача повідомлено про необхідність сплати єдиного внеску за 2017-2018 роки та І квартал 2019 року в розмірі 21030,90 грн.
За змістом наданого відповідачем розрахунку заборгованості сума недоїмки зі сплати єдиного внеску складається з таких зобов`язань: єдиний внесок за 2017 рік - 8448,00 грн, єдиний внесок за 2018 рік - 9828,72 грн, єдиний внесок за І квартал 2019 року - 2754,18 грн (а.с. 61).
Нарахування єдиного внеску відображено у картці платника податків за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 - Єдиний внесок, у т.ч., для осію, які проводять незалежну професійну діяльність (а.с. 62-63).
Отже, єдиний внесок за спірний період позивачу нарахований як особі, яка провадить незалежну професійну діяльність, у розмірі мінімального страхового внеску, визначеного Законом № 2464-VI.
Позивач заперечуючи наявність у нього обов`язку зі сплати єдиного внеску за 2017, 2018, І квартал 2019 року, посилається на те, що на момент отримання свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, він був працевлаштований як найманий працівник у ТОВ «ПМК-2000» та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки» перебував у відпустці без збереження заробітної плати до досягнення дитиною шестирічного віку. При цьому, за твердженням позивача, перебуваючи у трудових відносинах та маючи статус найманого працівника, він не отримував доходу ні в якості самозайнятої особи, ні за місцем роботи. На цій підставі позивач вважає, що у спірних відносинах база для нарахування єдиного внеску відсутня.
Слід зазначити, що водночас позивач не заперечував, що у спірних податкових періодах заробітна плата йому не нараховувалась, оскільки упродовж періоду з 01.08.2017 року по 30.08.2018 року він перебував у відпустці без збереження заробітної плати, а з 31.08.2018 року - звільнився з роботи за власним бажанням.
Колегія суддів, надаючи оцінку обставинам справи враховує, що підставою для обов`язкового надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати, що визначені ст. 25 Закону України «Про відпустки», є заява матері або інших осіб, зазначених у ч. 3 ст. 18 цього Закону (батько, баба, дід, інші родичі, які фактично доглядають за дитиною, або особа, яка усиновила чи взяла під опіку дитину) про надання відпустки в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.
Скориставшись правом на отримання відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною після досягнення нею трьох років, позивач погодився на тимчасове припинення трудових відносин без отримання заробітної плати за місцем роботи. При цьому єдиний внесок роботодавцем за позивача у цей період не сплачувався.
Разом із цим, слід врахувати, що упродовж 2017-2018 років та І кварталу 2019 року позивач перебував у статусі самозайнятої особи як адвокат.
Зі змісту ч. 5 та ч. 6 ст. 31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» вбачається, що протягом строку зупинення права на заняття адвокатською діяльністю адвокат не має права її здійснювати. Такий адвокат також не може брати участь у роботі органів адвокатського самоврядування, крім випадків, коли таке право зупинено у зв`язку з призначенням особи на посаду до органу державної влади з`їздом адвокатів України. Відомості про зупинення права на заняття адвокатською діяльністю вносяться до Єдиного реєстру адвокатів України.
Таким чином, правовим наслідком зупинення права на заняття адвокатською діяльністю є неможливість заняття адвокатською діяльністю на певний строк, що свідчить про відсутність обов`язку сплати єдиного внеску як самозайнятої особи в розумінні законодавства про зайнятість населення.
Разом із тим колегія суддів зазначає, що позивач правом на зупинення адвокатської діяльності не скористався.
Тобто позивач, перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною, маючи можливість знятися з обліку на підставі поданої до контролюючого органу за основним місцем обліку заяви за формою № 8-ОПП за умови внесення до Єдиного реєстру адвокатів України записів про зупинення права на заняття адвокатською діяльністю, таких дій не вчинив.
Згідно з ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Зважаючи на відсутність доказів зупинення позивачем права на зайняття адвокатською діяльністю у 2017-2018 роках та І кварталі 2019 року, так само, як і доказів сплати у спірних періодах єдиного внеску за позивача роботодавцем, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність у позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску за вказаний період.
Колегія суддів не бере до уваги доводи позивача про відсутність у спірних податкових періодах бази нарахування єдиного внеску, оскільки таку базу визначено п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI.
Що стосується посилання позивача на те, що необхідною умовою для нарахування і сплати єдиного внеску є факт отримання платником доходу, колегія суддів вважає їх безпідставними оскільки в силу приписів п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску - самозайнята особа зобов`язаний нарахувати і сплатити єдиний внесок навіть за умови відсутності доходу у звітному періоді.
При цьому слід зауважити, що спірні відносини не є релевантними відносинам, дослідженими судами у справі № 820/1538/17, оскільки у справі № 820/1538/17 позивач зупинив право на зайняття адвокатською діяльністю, тоді як в цій справі позивач таким правом не скористався. До того ж, судами у справі № 820/1538/17 встановлено, що єдиний внесок у спірний період за позивача сплачено його роботодавцями, натомість у цій справі за позивача єдиний внесок роботодавцем не сплачувався.
Стосовно посилань позивача на порушення ДФС України строку розгляду скарги ОСОБА_1 на спірну вимогу, колегія суддів зазначає наступне.
По-перше, у межах даного провадження позивач не оспорює правомірність дій, бездіяльності чи рішень ДФС України щодо розгляду його скарги.
По-друге, як визначено п. 1.3 ст. 1 Податкового кодексу України, цей Кодекс не регулює питання погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Натомість спеціальним законом, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, є Закон № 2464-VI.
За змістом статті 2 Закону № 2464-VI дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Як встановлено ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI, скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску. Орган доходів і зборів, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника єдиного внеску поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку. Якщо протягом цього строку вмотивоване рішення органом доходів і зборів не надсилається платнику єдиного внеску, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника єдиного внеску.
Отже, спеціальним законом установлено, що скарга на вимогу про сплату єдиного внеску розглядається, а рішення надсилається протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги.
Як підтверджено матеріалами справи, скарги ОСОБА_1 на вимогу від 13.05.2019 року № Ф-33606-17 про сплату борги (недоїмки) від 27.05.2019 року відповідно до відомостей з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» вручено за довіреністю 29.05.2019 року о 23:00 год., тобто після робочого часу, про що свідчать витяги з сайту відносно поштових відправлень № 3750031977878 та № 3750031977860, які містяться в матеріалах справи (а.с. 106), ДФС України 30.05.2019 року отримано скаргу позивача та зареєстровано за вх. № 6674/74ФОП та вх.№ 6675/ФОП, а відтак, граничним строком (тридцятим днем) для прийняття рішення контролюючим органом за результатами розгляду зазначеної скарги є 29.06.2019 року. Посилання позивача на той факт, що відповідач отримав скаргу 29.05.2019 року, що підтверджується витягом з сайту Укрпошти, в зв`язку з чим пропустив одноденний строк, суд апеляційної інстанції також не бере до уваги, оскільки в даному випадку тридцятий (граничний) день строку для розгляду скарги контролюючим органом є 28.06.2019 року (п`ятниця, державне свято - День Конституції України), в таким чином, останнім днем строку є наступний робочий день (01.07.2019 року).
З урахуванням викладених обставин, прийняття ДФС України рішення про результати розгляду скарги позивача 01.07.2019 року (у перший робочий день після граничного строку для прийняття рішення) є таким, що здійснене з дотриманням передбаченого ст. 25 Закону № 2464-VI строку розгляду скарги.
Враховуючи наведене, суд визнає безпідставними посилання позивача на порушення ДФС України вимог п. 56.8 ст. 56 Податкового кодексу України.
Що стосується посилань позивача на постанову Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 825/2359/15-а, колегія суддів зазначає, що зазначене судове рішення не містить обов`язкових правових висновків у розумінні ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України. Натомість, цим рішенням справу у відповідній частині надіслано на новий розгляд з посиланням на ненадання судами оцінки доводам позивача щодо недотримання фіскальним органом вимог п. 56.8 ст. 56 Податкового кодексу України. При цьому за результатами повторного розгляду справи судом першої інстанції ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, що залишене без змін судом апеляційної інстанції, а Верховним Судом відмовлено у відкритті касаційного провадження.
Відхиляючи доводи позивача про підписання рішення про результати розгляду скарги не уповноваженою на те особою, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Рішення ДФС України від 01.07.2019 року № 29917/6/99-99-11-05-02-25 про результати розгляду скарги підписане директором Департаменту адміністративного оскарження та судового супроводження Антоненко І.Л.
За приписами п. 9 розділу 1 Порядку розгляду контролюючими органами скарг на вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та на рішення про нарахування пені та накладення штрафу, затвердженого наказом Мінфіну від 09.12.2015 року № 1124, зареєстрованого в Мін`юсті 03.02.2016 року за № 178/28308, рішення за результатами розгляду скарг у межах процедури оскарження вимог та рішень про нарахування пені та накладення штрафу у Державній фіскальній службі України приймають Голова, його заступники відповідно до розподілу функціональних повноважень або уповноважена особа.
Як встановлено п. 1 розділу 5 названого Порядку, рішення за розглядом скарги приймає керівник контролюючого органу, його заступник відповідно до розподілу функціональних повноважень або уповноважена особа.
Слід врахувати, що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про те, що Антоненко Ірина Леонідівна є уповноваженою особою ДФС України (а.с. 30-31).
З приводу доводів позивача про те, що у Єдиному державному реєстрі відсутні відомості про уповноваження Антоненко І.Л. на підписання рішень про результати розгляду скарг, колегія суддів зазначає, що відображення таких відомостей не передбачено Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що скаргу позивача на вимогу від 13.05.2019 року № Ф-33606-17 розглянуто, а рішення про результати розгляду скарги підписано уповноваженою на те особою.
Суд також враховує, що станом на дату розгляду скарги ДФС України не ліквідовано в установленому законом порядку, на підтвердження чого відповідачем надано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 30).
Отже, посилання позивача на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 року № 1200 ДФС України реорганізовано у Державну податкову службу України, колегія суддів вважає безпідставними.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги необґрунтовані і задоволенню не підлягають, оскільки за результатами розгляду справи суд дійшов висновку про правомірність спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) та наявність у відповідача обов`язку зі сплати єдиного внеску за 2017-2018 роки.
Викладене позивачем не спростовано та підтверджено матеріалами справи.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного суду від 07.10.2019 року по справі № 440/2582/19 відповідає вимогам ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За приписами ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.10.2019 року по справі № 440/2582/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 	(підпис)	В.В. Старостін	
Судді	(підпис)  (підпис) 	А.О. Бегунц    С.С. Рєзнікова   	
Повний текст постанови складено  17.01.2020 року