Постанова                                                   
Іменем України
23 січня 2020 року
м. Київ
справа № 642/3432/16-к
провадження № 51-9592км18
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання       ОСОБА_4 ,
прокурора                                           ОСОБА_5 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Ленінського районного суду Харківської області від 
18 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області 
від 24 травня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016220510001530, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Харкова, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 
18 квітня 2017 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. 
На підставі ст. 71 КК ОСОБА_6 до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2015 року і за сукупністю вироків  призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 
1 місяць.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 10 000  грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_6 у строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 12 травня 2016 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дві позбавлення волі.
Згідно з вироком ОСОБА_6 засуджено за те, що він 03 травня 2016 року близько 12:00 з корисливих мотивів переліз через паркан та шляхом пошкодження петлі навісних дверей проник до домоволодіння 
АДРЕСА_1 , звідки  таємно викрав майно ОСОБА_7 .
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2018 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду – без змін. 
На підставі ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_6 у строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 12 травня 2016 року по 20 червня 2017 року 
з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дві позбавлення волі.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить ухвалу апеляційного суду скасувати через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що апеляційний суд безпідставно змінив вирок і зарахував йому у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 12 травня 2016 року лише до 20 червня 
2017 року, а не до вступу вироку в законну силу, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважала, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню. 
Іншим учасникам було належним чином повідомлено про судовий розгляд, але в судове засідання вони не з`явилися.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Як видно з касаційної скарги, доведеність винуватості ОСОБА_6 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, кваліфікація його дій та  покарання у скарзі не оспорюються.
Водночас колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції допустив неправильне правозастосування при зарахуванні строку попереднього ув`язнення у строк покарання відповідно до ч. 5 ст. 72 КК. 
Щодо застосування правил зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання, передбачених ч. 5 ст. 72 КК у відповідній редакції, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17 зазначила, що зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання є кримінально-правовим наслідком діяння в розумінні 
ч. 2 ст. 4 КК, який впливає на становище особи за ст. 5 КК (поліпшує або погіршує його). Закон України від 26 листопада 2015 року 
№ 838-VІІІ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» (далі – Закон України № 838-VІІІ), який набрав чинності 
24 грудня  2015 року, є законом про кримінальну відповідальність, який іншим чином поліпшує становище особи в розумінні ст. 5 КК, оскільки передбачає коефіцієнт зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання 
з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. 
У свою чергу Закон України від 18 травня 2017 року № 2046-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення» (далі – Закон України № 2046-VIII), який набрав чинності 21 червня 2017 року, є законом про кримінальну відповідальність, який іншим чином погіршує становище особи в розумінні ст. 5 КК, оскільки вводить (повертає) коефіцієнт зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. 
Вирішуючи питання про те, якою редакцією ч. 5 ст. 72 КК належить керуватися у конкретному випадку, варто враховувати час вчинення особою діяння, як це визначено в частинах 2 і 3 ст. 4 КК, тобто застосовувати правила дії у часі закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно з висновком, викладеним у п. 106 зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону України 
№ 838-VIII. Застосування до таких випадків Закону України № 2046-VIII 
є неправильним, оскільки зворотна дія цього Закону як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч. 2 ст. 5 КК не допускається.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 вчинив злочин, передбачений ч. 3 ст. 185 КК, 03 травня 2016 року. Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 12 травня 2016 року ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою 
з 12 травня 2016 року. До набрання вироком законної сили (до 24 травня 
2018 року) він тримався під вартою, тобто строк його попереднього ув`язнення тривав з 12 травня 2016 року по 24 травня 2018 року включно. 
За ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2018 року постановлено зарахувати ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 12 травня 2016 року по 
20 червня 2017 року (день набрання чинності Законом України № 2046-VIII) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Водночас з огляду на вищезазначений висновок Великої Палати при зарахуванні ОСОБА_6 у строк покарання строку попереднього ув`язнення підлягають застосуванню правила ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону України № 838-VIII стосовно всього періоду його попереднього ув`язнення з  
12 травня 2016 року до 24 травня 2018 року (набрання вироком законної сили) включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України від 02 червня 2016 року
 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі – Закон України № 1402-VIII) Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. 
Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи в такий спосіб судову практику на однакове застосування норм права.
Таким чином, ураховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду, з огляду на положення ч. 1 ст. 36 Закону України № 1402-VIII ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_6 підлягає зміні, а його касаційна скарга – частковому задоволенню, оскільки вирішення питання, про яке йдеться у скарзі, можливе без скасування судового рішення. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6   задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2018 року щодо ОСОБА_6 змінити.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону України № 838-VІІІ) зарахувати ОСОБА_6 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення 
з 12 травня 2016 року до вступу вироку в законну силу, тобто до 
24 травня 2018 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В іншій частині судове рішення залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                              ОСОБА_3