УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 727/7877/18
провадження № 51-55ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 серпня 2019 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року в межах кримінальних проваджень за обвинуваченням 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі — КК України).
Суть питання
Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 серпня 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 263 КК України, та призначено покарання: за ч. 2 ст. 185 цього Кодексу – у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців; за ч. 2 ст. 263 КК України – у виді арешту на строк 3 місяці. На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців. 
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, призначених за цим вироком та за попереднім вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 січня 2019 року, остаточно ОСОБА_5  призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. Строк відбування покарання постановлено обчислювати з 09 квітня 2019 року.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , судові рішення відносно яких у касаційному порядку не оскаржуються.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він 03 лютого 2018 року біля 00 год 30 хв, за попередньою змовою з ОСОБА_7 , перебуваючи по вул. Івана Франка, 2, у м. Чернівці, діючи повторно, шляхом розбиття лівого заднього бокового вікна в автомобілі, марки «BMW Х5», номерний знак НОМЕР_1 , таємно викрали майно ОСОБА_9 на загальну суму 2 тис. 550 грн.
Крім того 29 червня 2018 року, ОСОБА_5 через мережу Інтернет придбав металевий кийок, який, без передбаченого законом дозволу, переніс до свого місця проживання на АДРЕСА_2 , де зберігав його до 06 липня 2018 року та в подальшому, для використання у власник цілях, без передбаченого законом дозволу, носив при собі до 02 год 30 хв 07 липня 2018 року, оскільки був зупинений працівниками поліції для перевірки документів і під час поверхневої перевірки було виявлено вказаний металевий кийок.
Також за вироком ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 визнано винуватими у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 185 КК України за обставин встановлених судом першої інстанції та детально наведених у вироку.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року зазначений вирок місцевого суду відносно ОСОБА_5 змінено. Ухвалено початок строку відбування покарання ОСОБА_5 за цим вироком обчислювати з 27 серпня 2019 року та у строк покарання за цим вироком зарахувати строк покарання з 09 квітня 2019 року по 26 серпня 2019 року, частково відбутого за вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 січня 2019 року.
У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити постановлені у кримінальному проваджені судові рішення, пом`якшити призначене ОСОБА_5 покарання, виключити посилання про застосування обраного в рамках іншого кримінального провадження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_5 і зарахувати у строк відбування покарання строк тримання під вартою в період з 27 серпня по 15 жовтня 2019 року.
На обґрунтування своїх вимог захисник указує на те, що місцевий суд неправильно визначив запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки запобіжний захід стосовно ОСОБА_5 у цій справі не обирався, у зв`язку із чим, на думку захисника, засуджений незаконно утримувався під вартою з 11 вересня (дата скасування постановою Верховного Суду ухвали апеляційного суду у попередній справі) по 15 жовтня 2019 року (дата набрання вироком місцевого суду законної сили у цій справі). При цьому апеляційний суд на це увагу не звернув. Також захисник вказує, що суди не врахували, що засудженийвідшкодував потерпілій шкоду в повному обсязі, що, на думку захисника, свідчить про можливість призначення ОСОБА_5 більш м`якого покарання.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПКУкраїни), кримінально-правової оцінки його дій за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 263 КК України відповідно до вимог ст. 433 КПК України Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині захисником не оскаржуються.
Серед іншого, твердження в касаційній скарзі захисника стосуються невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через суворість. 
Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. 
Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Як видно з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 виду і міру покарання врахував: характер та ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які є умисними злочинами середньої тяжкості, відповідно до положень ст. 12 КК України, конкретні обставини вчинених кримінальних правопорушень, його особу, який за місцем свого проживання характеризується задовільно, раніше судимий за аналогічні корисливі, умисні злочини, в період судового розгляду справи вчинив новий злочин, за який відбував покарання за вирком Садгірського районного суду м. Чернівці, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, однак перебуває на обліку у лікаря нарколога, не працює, на утриманні має малолітню дитину, його молодий вік. При цьому обставиною, яка пом`якшує покарання  ОСОБА_5  суд визнав щире каяття та сприяння розкриттю злочину і не встановив обставин, які б його обтяжували.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання, мінімального і наближеного до мінімального, передбаченого санкціями статей, за які його засуджено, визначивши його остаточний вид і розмір на підставі частин 1, 4 ст. 70 КК України.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що ОСОБА_5 не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок суворості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним захисником ОСОБА_4 у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, в частині призначення засудженому покарання, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України. 
Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, в частині визначення виду і розміру призначеного засудженому ОСОБА_5 покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питання призначення ОСОБА_5 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навела.
Посилання захисника на те, що суди при призначенні засудженому покарання не врахували відшкодовану ним потерпілій шкоду в повному обсязі, є безпідставними, оскільки з судових рішень не вбачається, що саме ОСОБА_5 відшкодував завдану шкоду, при цьому, навіть відшкодована ним шкода сама по собі за конкретних обставин цього кримінального провадження та даних про його особу, які підлягають обов`язковому врахуванню, не може бути достатньою підставою для пом`якшення ОСОБА_5 покарання.
Доводи захисника про необхідність зарахування ОСОБА_5 у строк відбування покарання строк тримання під вартою в період з 27 серпня по 15 жовтня 2019 року, який захисник вважає незаконним, Верховний Суд вважає безпідставними.
Як видно з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд апеляційної інстанції вже вирішив питання про зарахування цього строку, шляхом вказівки на те, що термін відбуття покарання слід обчислювати з 27 серпня 2019 року. 
Верховний Суд також вважає безпідставними вимоги захисника щодо виключення з тексту вироку першої інстанції посилання про застосування обраного в рамках іншого кримінального провадження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_5 , оскільки, як видно з ухвали суду апеляційної інстанції, вирок місцевого суду з цих підстав не оскаржувався. При цьому доводи щодо незаконності тримання під вартою засудженого в іншому кримінальному провадженні не може бути предметом перегляду в цьому провадженні.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 серпня 2019 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                                 ОСОБА_3