ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

05 лютого 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/4170/17
Головуючий у першій інстанції – Овсієнко Ю.К.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/2/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Харечко Л.К.,
суддів: Онищенко О.І., Скрипки А.А.    
секретар – Позняк О.М., 
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 червня 2018 року у складі судді Овсієнка Ю.К., повний текст якого складено 08.06.2018 року у м. Чернігові,
                                                    В С Т А Н О В И В:

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та визнання права власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
У квітні 2018 року ОСОБА_1 подав заяву про зменшення позовних вимог, в якій просив остаточно визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 червня 2018 року позов задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп. Повернуто ОСОБА_1 з ГУ ДКСУ у Чернігівській області сплачений судовий збір в сумі 1 760 грн. 00 коп.  
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.
Доводи скарги зводяться до того, що позивач не надав суду доказів про те, що квартира була придбана за спільні кошти подружжя. Не погоджується відповідач і з тим, що суд не прийняв як належний доказ розписку про отримання грошей останньою у ОСОБА_3 в сумі 35 000 дол. США, що свідчить про те, що відповідач придбавала квартиру за свої власні кошти. Також вказує, що суд при вирішенні справи не застосував норми сімейного законодавства, які визначають правові підстави для відступу від рівності часток подружжя, право на збільшення якої має відповідач, оскільки вона довгий час самостійно утримувала квартиру, сплачувала комунальні платежі, робила ремонт. Не встановив суд і ту обставину, чи є подільним оспорюване майно, оскільки судово – будівельна експертиза проведена не була. На її думку, у випадку встановлення цих обставин, можливо б було застосувати положення ст. ст. 364, 365 ЦК України, припинивши таким чином право позивача на частку у спільному майні. 
Посилається на те, що суд, порушуючи норми процесуального закону, не повідомив її належним чином про час і місце розгляду справи на 01.03.2018 року.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити рішення суду без змін, звертаючи увагу на те, що копія розписки, яка була надана відповідачем, не підтверджує, що остання позичала кошти у борг саме для придбання квартири та суперечать її доводам про те, що квартира придбавалась за кошти, накопичені нею раніше. Факт придбання ОСОБА_2 квартири за власні кошти спростовується і самим договором купівлі – продажу (п. 1), в якому зазначено, що покупець купила квартиру у спільну сумісну власність. 
Щодо тверджень відповідача про недослідження судом обставин можливості поділу майна шляхом виділення його в натурі, то оскільки позивачем не ставилась вимога про поділ майна в натурі, суд не мав можливості виходити за межі позовних вимог і не повинен був досліджувати питання, які не стосуються предмета спору.
Стосовно доводів ОСОБА_2 щодо порушення її прав в частині того, що суд не збільшив її частку у спільному майні, то в ході розгляду справи суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для відступу від засад рівності часток подружжя, а її посилання на те, що вона самостійно сплачувала комунальні послуги, проводила ремонт, не є підставою для збільшення частки.
Порушення норм процесуального закону судом при розгляді справи вважає відсутніми.
Вислухавши суддю – доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана сторонами в період шлюбу за спільні кошти, а тому належить їм на праві спільної сумісної власності. Надану ОСОБА_2 копію розписки про отримання грошей суд визнав неналежним доказом, оскільки оригінал вказаної розписки суду надано не було і зі змісту розписки також не вбачається, що вказані кошти було запозичені з метою придбання квартири. Не було встановлено також правових підстав для відступу від засад рівності часток подружжя і пропущення строку позовної давності так як позовна заява подана в межах трьох років.     
З таким висновком погоджується і колегія суддів, оскільки вважає, що суд в повній мірі дослідив обставини справи та перевірив надані сторонами докази, у зв`язку з чим прийняв законне і справедливе по суті рішення.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.08.2007 року, який був розірваний рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 08.07.2014 року (а. с. 27 – 28). Рішення набрало законної сили 22.07.2014 року. Позивач звернувся з позовом про поділ майна, відповідно до поштового штемпеля, 08.07.2017 року, тобто в межах строку позовної давності. 
У період шлюбу 30.05.2008 року ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_5 за договором купівлі – продажу у спільну сумісну власність (пункт 1 Договору) однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 (а. с. 115 – 116).
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).
Згідно з ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь – яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Статтею 63 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Згідно з ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.   
В пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь – які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я якого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обставини справи свідчать, що не зважаючи на те, що за договором купівлі – продажу покупцем є ОСОБА_2 , квартира АДРЕСА_3 вважається такою, що придбана в період шлюбу сторін, за їх спільні грошові кошти у спільну сумісну власність.
Відповідач не спростувала доводів ОСОБА_1 , не надала суду переконливих доказів того, що квартира була придбана за її особисті кошти.
В розписці від 20.05.2008 року не зазначено, що ОСОБА_1 брала кошти саме з метою придбання квартири. Крім того, остання в апеляційному суді підтвердила, що не надавала суду першої інстанції оригіналу вказаної розписки, тобто не довела обставини, на які посилалась, як на підставу своїх заперечень проти позову.
Відповідно до ч.3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Вказаних виняткових випадків апеляційним судом встановлено не було.
Також, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що відсутні підстави для відступу від засад рівності часток подружжя, оскільки ті обставини, на які посилалась відповідач, зокрема, сплата нею особисто за комунальні послуги та проведення поточного ремонту в квартирі, в розумінні положень ст. 70 Сімейного кодексу України, не є тими обставинами, що мають істотне значення для визнання за одним з подружжя більшої частки у праві спільної сумісної власності.
Доводи скарги про те, що суд повинен був встановити, чи є подільним оспорюване майно, для того, щоб були підстави для застосування положень ст. ст. 364, 365 ЦК України з метою припинення права позивача на частку у спільній квартирі, до уваги не беруться та не свідчать про порушення судом в цій частині вимог закону, оскільки, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
ОСОБА_1 заявляв вимогу про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 (на ідеальну частку), як на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, позовних вимог про поділ або виділ цього майна в натурі він не заявляв. 
ОСОБА_2 , яка є відповідачем у даній справі, також, не пред`являла зустрічних вимог про збільшення своєї частки у спільній сумісній власності або поділу майна в натурі, а тому, апеляційний суд вважає, що її доводи в цій частині є безпідставними, оскільки, суд першої інстанції, розглядаючи дану справу діяв в межах заявлених позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення її про розгляд справи, не можуть бути підставою для скасування законного по суті судового рішення, оскільки, ОСОБА_2 надавала свої пояснення під час судових засідань, які проводились 16.04.2018 року, 21.05.2018 року, 07.06.2018 року, висловлювала свої думки з приводу заявленого позову, як особисто, так і через свого представника, а тому, порушень прав відповідача, пов`язаних з неналежним повідомленням про розгляд справи, колегія суддів не знаходить.
Інші доводи скарги ніяким чином не спростовують правильності висновків суду та не доводять факту порушення її прав під час розгляду судом першої інстанції справи.
Що стосується заперечень ОСОБА_1 , викладених у відзиві на апеляційну скаргу, то апеляційний суд вважає їх слушними та приймає до уваги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 червня 2018 року відповідає вимогам матеріального і процесуального закону, а тому, скасуванню не підлягає. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 червня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складений 10.02.2020 року.

Головуючий:                                               Судді: