Справа № 352/1369/19 
Провадження № 22-ц/4808/82/20 
Головуючий у 1 інстанції Гургула В. Б. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого                Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач) 
суддів:                Бойчука І.В., Девляшевського В.А.                
секретаря                Турів О.М.
з участю                  представника ОСОБА_1 адвоката Шкурлатовської Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади Тисменицького району Івано-Франківської області про визнання права власності на землю за апеляційною скаргою сільського голови Загвіздянської сільської ради Ружанського В.В. на заочне рішення Тисменицького районного суду від 29 серпня 2019 року, ухвалене у складі судді Гургули В. Б.у м.Тисмениці, 
ВСТАНОВИВ:
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади Тисменицького району Івано-Франківської області про визнання права власності на землю. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 вона успадкувала після смерті матері та з 2018 року належить їй на праві приватної власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Будинок розташований на земельній ділянці площею 0,23 га, якою користувалась її мати, без оформлення права власності. Після смерті матері, в 2007 році вона звернулась до Загвіздянської сільської ради про передачу їй у власність земельної ділянки площею 0,23 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . За результатом її заяви рішенням дванадцятої сесії Загвіздянської сільської ради від 12 жовтня 2007 року «Про розгляд заяв громадян та відношень Установ і підприємств» заяву задоволено та вирішено передати їй у власність земельну ділянку площею 0,23 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлових будинків. Звернулась з заявою до Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади від 31 травня 2019 року їй відмовлено у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 в зв`язку з відсутністю земель даної категорії. Посилаючись на те, що відмова Загвіздянської сільської ради про надання їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність в зв`язку з відсутністю земель даної категорії є незаконною, не обґрунтованою, суперечить попередньому рішенню Загвіздянської сільської ради від 12.10 2007 року, а також порушує її права, просить визнати за нею право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговувавання жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 23 га по АДРЕСА_1 . 
Заочним рішенням Тисменицького районного суду від 29 серпня 2019 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 23 га за адресою АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись із рішенням суду сільський голова Загвіздянської сільської ради Ружанський В.В. подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її фомування та державної реєстрації права власності на неї. Спірна земельна ділянка по АДРЕСА_1 . Загвіздя не має кадастрового номеру, її межі не встановлені в натурі на місцевості, вона не внесена до Державного земельного кадастру, а тому не об`єктом цивільних прав. Крім того, рішення Загвіздянської сільської ради від 31 травня 2019 року , яким ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на складання проекту землеустрою не було оскаржене. Рішення сільської ради мотивоване тим, що в місці, де позивачка бажає отримати земельну ділянку, відсутня ділянка такою площею, не додано графічні матеріали, які підтверджували б місце розташування, площу та конфігурацію ділянки. .
24 грудня 2019 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи апеляційної скарги. Вказує, що на спірній земельній ділянці по АДРЕСА_1 знаходиться будинок, який належить їй на праві власності. Таким чином, у неї виникло право користування спірної земельною ділянкою. Крім того, рішенням 12 сесії Загвіздянської сільської ради від 12 жовтня 2007 року «Про розгляд хаяв громадян та відношень Установ і підприємств» заяву ОСОБА_1 задоволено та передано їй у власність земельну ділянку площею 0,23 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлових будинків, тобто визначена площа та місце розташування земельної ділянки.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги заперечила. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачці на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,23 га. Даною земельною ділянкою користувалась мати позивачки, а після смерті останньої і по даний час позивачка користується земельною ділянкою, де розташований будинок, на який вона набула право власності. У випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. 
Проте з таким висновком не можна погодитись, так як суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, які є недоведеними, та неправильно застосував норми матеріального права.
       Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Підставою для набуття права власності на вказаний будинок зазначено рішення Тисменицького райногого суду Івано-Франківської області від 04.04.2018 (а.с.6).
Рішенням Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади від 31 травня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю земель даної категорії.
Позивачка у порядку ст. 377 ЦК України, ст.120 ЗК України просить визнати за нею право власності на спірну земельну ділянку.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). 
Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).
За частиною першою статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до частини першої статті 791 цього Кодексу формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності (частина друга статті 791 ЗК України).
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі (частина третя статті 791 ЗК України).
Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (частина четверта статті 791 ЗК України).
Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок (частина п`ята статті 79-1 ЗК України).
Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї (частина дев`ята статті 791 ЗК України).
Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі (частина десята статті 79-1 ЗК України).
Відповідно до частини першої статті 15 Закону України від 7 липня 2011 року N 3613-VI "Про Державний земельний кадастр" до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку.
За частиною другою статті 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо) (пункт "а" частини четвертої статті 83 ЗК України).
Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування визначений у статті 123 ЗК України.
Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) (частина перша статті 123 ЗК України).
Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки (абзац перший частини другої статті 123 ЗК України).
У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею (абзац другий частини другої статті 123 ЗК України).
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина третя статті 123 ЗК України).
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування (частина шоста статті 123 ЗК України).
Отже, в розумінні наведених норм ЗК України рішення про передачу у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності має здійснюватися за проектом землеустрою щодо її відведення.
Відповідно до частини другої статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).
Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. 
Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року в справі № 6-2цс15, 13 квітня 2016 року в справі № 6-253цс16 та 12 жовтня 2016 року в справі № 6-2225цс16, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини. 
Судом установлено, що земельна ділянка для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 23 га за адресою по АДРЕСА_1 не сформавана відповідно вимог ч. 1, 3, 4, 9 ст. 79-1 Земельного кодексу України, не визначені межі цієї земельної ділянки, не внесена інформації про неї до Державного земельного кадастру, не присвоєно їй кадастрового номера, тому спірна земельна ділянка не може бути об`єктом цивільних прав.
Також позивачкою не подано жодного доказу того, що належний їй житловий будинок розміщений на земельній ділянці площею 0, 23 га по АДРЕСА_1 , так як у рішенні Тисменицького районного суду від 04 квітня 2018 року, на підставі якого за ОСОБА_1 визнанано право власності на житловий будинок, відповідно ч.2ст.377 ЦК України не зазначено розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, що є істотними умовами.
Суд відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що рішенням дванадцятої сесії Загвіздянської сільської ради від 12 жовтня 2007 року «Про розгляд заяв громадян та відношень Установ і підприємств» передано їй у власність земельну ділянку площею 0,23 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, оскільки зазначене рішення нею не реалізоване. 
Крім цього, позивачка не оспорює рішення Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади від 31 травня 2019 року, яким їй відмовлено у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 в зв`язку з відсутністю земель даної категорії.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції як таке, що постановлено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з допущенням порушення норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.
Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно ч.1, п.п.1,2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то понесені витрати на судовий збір, пов`язані з розглядом справи слід покласти на позивача.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу сільського голови Загвіздянської сільської ради Ружанського В.В. задовольнити. Заочне рішення Тисменицького районного суду від 29 серпня 2019 року скасувати.
Ухвалити нове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади Тисменицького району Івано-Франківської області про визнання права власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 23 га за адресою АДРЕСА_1 відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади Тисменицького району Івано-Франківської області судові витрати, що складаються із судового збору, у розмірі 1152,60 грн (одну тисячу сто п`ятдесят дві гривні 60 коп.) сплаченого відповідачем за подання апеляційної скарги. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 22 січня 2020 року.

Судді:                                                        В.Д.Фединяк                                                                                                І.В.Бойчук 
                                                               В.А.Девляшевський