КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 752/16277/18
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2132/2020
  
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
22 січня 2020 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Волошиної В.М., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м.Києва від 21 жовтня 2019 року у складі судді Шевченко Т.М.,
у справіза заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про зобов`язання вчинити дії,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії.
Під час провадження справи у суді першої інстанції позивачем подано заяву про забезпечення позову, в обґрунтування якої зазначено, що відповідач продовжив перебудову будинку, руйнуючи квартиру, де проживає позивач, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернулася в поліцію з заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 356 КК України. Позивач вказувала про те, що відповідач проводить незаконну перебудову належної йому частини житлового будинку, який має три квартири. При цьому, своїми незаконними, на думку позивача, діями він завдає їй матеріальні збитки, оскільки пошкодив дах над частиною житлового будинку, де проживає позивач, піднявши дах майже на метр. Також відповідач почав розвалювати стіну, яка розділяє квартири сторін у справі, у зв`язку з чим в стіні з`явився отвір. 
Посилаючись на те, що проведення відповідачем будівельних робіт зі знесення стін, зміни висоти стелі, перебудови надвірних будівель, пошкодження стін, що розділяють належні сторонам у справі квартири, унеможливить вирішення судом даного спору, заявник просила суд вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 проводити будь-які будівельні роботи (знесення стін, підлоги, стелі, даху, вікон, прокладення комунікацій, будівництво нових стін, підлоги, стелі, даху, встановлення вікон) в будинку та надвірних спорудах, пошкоджувати чи проломлювати стіни, що розділяють квартири співвласників - сторін у справі, та прокладення комунікацій на території домоводіння за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а також доводи, наведені у заяві про забезпечення позову, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги також зазначено, що отримання будівельного паспорта та викуп ОСОБА_2 третьої квартири в будинку не дає право проломлювати стіни, руйнувати стелю, та дах квартири позивача в будинку, що належить на праві спільної сумісної власності.   
У відзиві на апеляційну скаргу представник  ОСОБА_2 посилається на те, що доводи ОСОБА_1 є необґрунтованими і непідтвердженими належними доказами, не відповідають змісту і вимогам позовної заяви. 
Вказав, що у 2016 році відповідачем було згідно чинних норм у законний спосіб отримано будівельний паспорт на реконструкцію своєї частини будинку, оскільки придбана 1/3 частина будинку потребувала ремонту, а після того як будівельні роботи були проведені, відповідачем було подано до Департаменту ДАБІ Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, яка належно була зареєстрована.
Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_1 , яка просила апеляційну скаргу задовольнити, представника позивача ОСОБА_5 та представника відповідача ОСОБА_6 , які просили відхилити апеляційну скаргу, треті особи в засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, а тому  колегія суддів вважає можливим розгляд справи у її відсутності.
Вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 складається з трьох квартир.
ОСОБА_1 належить 1/3 частина домоволодіння за вказаною адресою на підставі договору дарування, посвідченого Другою київською державною нотаріальною конторою 10 грудня 1988 року (а.с. 11-12 т.1). 
ОСОБА_2 належить 1/3 частина вказаного домоволодіння на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фоєю Л.Г. 29 січня 2014 року (а.с. 105-100 т.1).
Крім того встановлено, що відповідачем було згідно чинних норм у законний спосіб отримано будівельний паспорт на реконструкцію індивідуального (садибного) житлового будинку площею до 300 кв.м. (а.с. 137-132 т.1).
Після того як будівельні роботи були проведені, відповідачем було подано до Департаменту ДАБІ  у м. Києві Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта. Будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта. (а.с. 133-135 т.1)
Залишаючи без задоволення заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстави зазначені в ній не є співмірними із заявленими позовними вимогами.
З такими висновками колегія суддів погоджується.
Відповідно до ч. 1,2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
За змістом п. п. 3, 4, 7 ч. 1 ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Згідно з ч.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову (суд, суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про зобов`язання його, як співвласника будинку, провести перебудову частини будинку у відповідності до державних будівельних норм і правил.
Тобто предметом заявленого по справі спору є дії відповідача, пов`язані з уже  проведеною ним реконструкцією будинку.
Разом з тим, у заяві про забезпечення позову позивач просить забезпечити  позов шляхом заборони проводити  у будинку будь-які  інші будівельні роботи,а також прокладення комунікацій на території домоводіння за адресою: АДРЕСА_1 .
Аналізуючи вимоги позивача викладені в позові та заяві про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що у даному випадку заявлені позовні вимоги не є співмірними з заходами, які позивач просить застосувати, вказані заходи не знаходяться у необхідному (обов`язковому) правовому зв`язку із позовними вимогами, їх предметом та відповідними положеннями діючого процесуального законодавства.
Доводи скарги, що отримання будівельного паспорта та викуп ОСОБА_2 третьої квартири в будинку не дає право проломлювати стіни, руйнувати стелю, та дах квартири позивача в будинку, що належить на праві спільної сумісної власності, не спростовують вказаних вище висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019 року є законною та обґрунтованою, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 відсутні.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 відхилити.
Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019 року залишити без змін.                 
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених положеннями ч.2 ст.389 ЦПК України.
 
Повне судове рішення складено 24.01.2020 року.
 
Суддя-доповідач:   

Судді: