Номер провадження: 22-ц/813/3405/20 
Номер справи місцевого суду: 501/1721/18
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
Цюри Т.В.,
               
розглянувши у порядку письмового провадження  апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 24 червня 2019 року у цивільній справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 , третя особа Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси, про стягнення заборгованості за спожиті комунальні послуги,
                                        встановив:
       
27 червня 2018 року командир Військової частини (далі – в\ч) НОМЕР_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа – Квартирно-експлуатаційний відділ (далі – КЕВ) м. Одеси, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за спожиті комунальні послуги в розмірі 22634,38 грн.
В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилався на те, що відповідач, проживаючи в гуртожитку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 не проводив оплату за спожиті комунальні послуги, внаслідок чого і утворилась заборгованість в сумі 22634,38 грн., тому позивач був вимушений звернутися до суду з вказаним позовом.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 24 червня 2019 року в задоволенні позовних вимог в/ч НОМЕР_1 до ОСОБА_1 , третя особа - КЕВ м.Одеси, про стягнення заборгованості за спожиті комунальні послуги, було відмовлено в повному обсязі. 

В апеляційній скарзі в/ч НОМЕР_1 ставить питання про скасування рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 24 червня 2019 року та постановлення нового, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
При цьому апелянт також посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного її вирішення.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 07.02.2020 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).
Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 07.02.2020 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що провадження по даній справі було відкрито ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.10.2019 року, з направленням учасникам справи копії цієї ухвали, копії апеляційної скарги та надання строків відповідачу для надання свого відзиву на апеляційну скаргу (а.с.114). Проте, відповідач ОСОБА_1 довгий час не отримував копії вказаних документів, що не давало суду апеляційної інстанції права розглянути справу в апеляційному порядку у встановлений законом строк.
Лише 06.02.2020 року до суду апеляційної інстанції надійшла розписка від відповідача ОСОБА_1 про отримання ним копій вказаних документів 26.12.2019 року (а.с.124), у зв`язку з чим розгляд справи був призначений на 07.02.2020 року.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що Військова частина НОМЕР_1 не має відповідного процесуального права на звернення до суду за захистом прав, які за законом належать балансоутримувачу. Разом з тим, саме КЕВ міста Одеси, на момент виникнення спірних правовідносин мав статус як балансоутримувача, так і органу, що здійснює оперативне управління військовим містечком та будівлею гуртожитку.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, командир в\ч НОМЕР_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - КЕВ м. Одеси, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за спожиті комунальні послуги в розмірі 22634,38 грн.
В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що 02.04.2010 року між відповідачем та в\ч НОМЕР_1 було укладено договір №5/247 про відшкодування витрат за споживання електроенергії (а.с. 6-8).

Відмовляючи в задоволенні вказаних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що в подальшому об`єкти нерухомого майна та земельна ділянка військового містечка «Іллічівськ-2», розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , передано до КЕВ м. Одеси як балансоутримувачу, що підтверджується листом КЕВ м.Одеси від 04.11.2016 №2879 (а.с.9).
Більш того, з наданих позивачем матеріалів вбачається, що в\ч НОМЕР_1 здійснювала утримання гуртожитку на підставі Акту приймання-передачі будівель, споруд та території у відповідальну експлуатацію від 02.02.2007 року (а.с.13), жодні відомості, які б свідчили про перебування гуртожитку на балансі позивача в матеріалах справи відсутні.

Міністерство оборони України безпосередньо здійснює керівництво Збройними Силами України, яке відповідно до ст.3 Закону «Про Збройні Сили України» є центральним органом влади і військового управління. Як орган виконавчої влади, Міністерство оборони України є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про Збройні Сили України» організаційно Збройні Сили України складаються із органів військового управління, об`єднань, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.
КЕВ м. Одеси відповідно Статуту гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України, наказу МОУ від 03.07.13 року №448 «Про затвердження Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України» (як і раніше діючого від 21.04.11 року №215) та Положенням про КЕВ м. Одеси, є державною військовою бюджетною установою, що здійснює квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин, установ та військових містечок, дислокованих у межах відповідальності.
Зокрема, до повноважень КЕВ м. Одеси належить проведення розрахунків з постачальниками за комунальні послуги та енергоносії, спожиті військовими частинами (на території військових містечок) відповідно асигнувань з державного бюджету (за Договорами, укладеними згідно ЗУ «Про здійснення державних закупівель»).
Згідно ч.2 ст.4 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» майно, закріплене за підпорядкованими військовими частинами, обліковується у службах забезпечення органів військового управління, органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, на які покладаються завдання щодо забезпечення військових частин майном відповідно до затверджених норм та організації його ефективного використання.
Тобто, облік військового майна, закріпленого за військовими частинами, здійснюється відповідним органом квартирно-експлуатаційної служби, тобто КЕВ міста Одеси.

Більш того, суд обґрунтовано виходив із того, що саме КЕВ міста Одеси на момент виникнення спірних правовідносин мав статус як балансоутримувача, так і органу, що здійснює оперативне управління військовим містечком та будівлею гуртожитку.
Відповідно до ч.2 ст.61 Житлового Кодексу УРСР в редакції від 01.01.2013 р., договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наймодавцем і позивачем за спірними правовідносинами має бути не в\ч НОМЕР_1 , а КЕВ міста Одеси.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду не виявлено і сторонами не надано таких нових доказів в суді апеляційної інстанції.
Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга в\ч НОМЕР_1 не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги. 
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.
Оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України в касаційному порядку оскарженню не підлягає. 

Керуючись ст.ст. 137, 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 24 червня 2019 року  залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра