ПОСТАНОВА
Іменем України

16 січня 2020 року 
Київ

справа №814/1905/17
адміністративне провадження №К/9901/48403/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого – Кашпур О.В.,
суддів – Радишевської О.Р., Уханенка С.А., 
розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції адміністративну справу 
за позовом  ОСОБА_1 до Державної установи «Казанківська виправна колонія (№93)» про визнання протиправною бездіяльність та стягнення коштів, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою Державної установи «Казанківська виправна колонія (№93)» на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року, прийняту в складі головуючого судді Гордієнко Т.О., та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2018 року, прийняту в складі колегії суддів: головуючого Єщенка О.В., суддів Димерлія О.О., Бітова А.І., 
У С Т А Н О В И В :
І. Короткий зміст позовних вимог
1. У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати неправомірною бездіяльність Державної установи «Казанківська виправна колонія (№93)» по невиплаті заробітної плати в розмірі 28358,21 грн та стягнути з відповідача заробітну плату у вказаному розмірі.
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 2012 року  ОСОБА_1 проходив службу в Державній установі «Казанківська виправна колонія (№93)». У червні 2017 року його призвано на строкову військову службу за призовом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України. Зазначені обставини свідчать про те, що на час перебування на військовій службі позивач має бути забезпечений всіма гарантіями військовослужбовця, в тому числі щодо збереження за ним основного місця роботи та середнього заробітку в установі. Проте відповідач вимоги чинного законодавства не виконує, не здійснює виплату заробітної плати, в зв`язку з чим ОСОБА_1 вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення належних йому коштів у судовому порядку.
ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
3. Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року позов задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність Державної установи «Казанківська виправна колонія (№93)» щодо невиплати ОСОБА_1 заробітної плати з 01 липня 2017 року по 15 листопада 2017 року в сумі 26381,46 грн. Стягнуто з Державної установи «Казанківська виправна колонія (№93)» на користь ОСОБА_1 заробітну плату в сумі 26381,46 грн. У іншій частині в задоволенні позову відмовлено. Присуджено на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Казанківська виправна колонія (№93)» витрати на правову допомогу в сумі 1280 грн. 
4. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 березня                2018 року апеляційну скаргу Державної установи «Казанківська виправна колонія (№93)» залишено без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року – без змін.
5. Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що в силу Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі – Закон №2232-XII) громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі – КЗпП України), і ця норма є спеціальною для правовідносин, в тому числі, які склалися між сторонами. Відповідач повинен був сплачувати позивачеві середній заробіток протягом строку служби, а тому позовні вимоги в частині визнання неправомірною бездіяльність по невиплаті заробітної плати підлягають задоволенню. Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про те, що неправомірна бездіяльність відповідача призвела до недоотримання позивачем середнього заробітку, сума якого на день ухвалення судового рішення склала 26381,46 грн та підлягає стягненню в судовому порядку.
ІІІ. Короткий зміст вимог касаційної скарги
6. Не погоджуючись із постановами судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення судами норм матеріального права, Державна установа «Казанківська виправна колонія (№93)» подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 листопада            2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від                        22 березня 2018 року і прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 
7. Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, винесеними з порушенням норм матеріального права. Скаржник указує на те, що задовольняючи позов частково, суди першої та апеляційної інстанцій послалися на положення статті 39 Закону №2232-XII та частини третьої статті 119 КЗпП України, які не можуть бути застосовані при вирішенні цього спору. 
IV. Позиція інших учасників справи
8. Представником позивача подано відзив на касаційну скаргу з проханням залишити її без задоволення, а оскаржувані постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2018 року – без змін, оскільки вони прийняті з додержанням норм матеріального та процесуального права.
V. Рух справи у суді касаційної інстанції
9. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 25 квітня 2018 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
10. За результатом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 07 червня 2019 року касаційну скаргу передано для розгляду колегії суддів Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду: Кашпур О.В. (судді-доповідачу, головуючому судді), Радишевській О.Р., Уханенку С.А., яку ухвалою від        03 липня 2019 року прийнято до провадження.
11. Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2020 року справу призначено до розгляду в попередньому судовому засіданні на 16 січня 2020 року.  
VI. Стислий виклад обставин справи, установлених судами першої та апеляційної інстанцій
12. ОСОБА_1 з 11 травня 2012 року проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України на посаді старшого інспектора з професійної підготовки сектору по роботі з особовим складом Державної установи «Казанківська виправна колонія (№93)».
13. Наказом Міністра оборони України від 15 червня 2017 року №400 відповідно до частини п`ятої статті 11 та частини сьомої статті 23 Закону №2232-XII молодшого лейтенанта запасу ОСОБА_1 призвано на військову службу за призовом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України строком на 18 місяців і призначено слухачем 4 курсу перепідготовки та підвищення кваліфікації Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба.
14. Наказом начальника Державної установи «Казанківська виправна колонія (№93)» від 19 червня 2017 року №79/ОС-17 (пункт 2) увільнено від виконання службових обов`язків старшого інспектора з професійної підготовки відділу по роботі з персоналом Державної установи «Казанківська виправна колонія (№93)» – старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_1 з 19 червня 2017 року в зв`язку з призовом до Збройних Сил України.
15. Цим же наказом відповідно до статті 39 Закону №2232-XII і статті 119 КЗпП України позивачеві забезпечено виплату заробітної плати по день вибуття з роботи та збереження за ним місця роботи, посади і середнього заробітку.
16. Наказом начальника Державної установи «Казанківська виправна колонія (№93)» від 05 жовтня 2017 року №136о/с-17 у пункт 2 наказу від 19 червня 2017 року №79/ОС-17 внесено зміни, виключено положення наказу щодо збереження за ОСОБА_1 середнього заробітку.
17. 21 червня 2017 року Долинський районний військовий комісаріат Кіровоградської області листом №1088 повідомив Державну установу «Казанківська виправна колонія (№93)» про необхідність забезпечити збереження місця роботи, посади і середнього заробітку для молодшого лейтенанта ОСОБА_1 до дня його фактичної демобілізації.
18. Оскільки Державна установа «Казанківська виправна колонія (№93)» не виконує обов`язок щодо збереження середнього заробітку працівника, не забезпечує його належними виплатами, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом. 
VІІ. Джерела права й акти їхнього застосування
19. За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»; далі – КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
20. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
21. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
22. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
23. Згідно з частинами першою, другою статті 39 Закону №2232-XII призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
24. Відповідно до частин першої-третьої статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
VІІІ. Позиція Верховного Суду
25. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, в яких вони працювали на час призову/прийняття на військову службу. 
26. Виплата середнього заробітку вказаним особам здійснюється підприємствами, установами, організаціями, на яких збереглося місце роботи такої особи.
27. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 на час призову на військову службу проходив службу на посаді старшого інспектора з професійної підготовки відділу по роботі з персоналом Державної установи «Казанківська виправна колонія (№93)». 
28. Зазначені обставини свідчать про те, що з часу призову на військову службу на позивача поширюються гарантії, передбачені статтею 39 Закону №2232-XII та статтею 119 КЗпП України, зокрема щодо збереження за ним середнього заробітку в установі.
29. Оскільки такий обов`язок відповідач не виконував, виплату середнього заробітку своєму працівнику не здійснював, Верховний Суд уважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що ухилення Державної установи «Казанківська виправна колонія (№93)» від забезпечення позивача встановлених законом гарантій свідчить про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, у зв`язку з чим суди обрали належний спосіб захисту порушеного права ОСОБА_1 шляхом стягнення відповідних коштів у судовому порядку.
30. Верховний Суд уважає необґрунтованими доводи скаржника про те, що на позивача не розповсюджуються вказані гарантії, оскільки в силу наведених правил обов`язок щодо забезпечення збереження місця роботи, посади і середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення покладений без виключення на всі підприємства, установи та організації, незалежно від підпорядкування та форми власності. 
31. Не передбачають зазначені правила чинного законодавства можливість звільнення підприємств, установ та організацій від забезпечення працівника гарантій щодо збереження середнього заробітку в разі відсутності фінансування.
32. Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків судів попередніх інстанцій та встановлених ними обставин справи не спростовують і не дають підстав уважати, що вони неправильно застосували норми матеріального права при розгляді цієї справи.  
33. Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суди першої     та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. Не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.
34. За таких обставин, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без змін.
IХ. Судові витрати
35. З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційну скаргу Державної установи «Казанківська виправна колонія (№93)» залишити без задоволення.
2. Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від                       22 березня 2018 року в справі №814/1905/17 залишити без змін.
3. Судові витрати не розподіляються.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий:                                                                                О. В. Кашпур 
Судді:                                                                                           О. Р. Радишевська
                                                                                                    С. А. Уханенко