Постанова                                                   
Іменем України        
09 січня 2020 року
м. Київ
справа № 446/1643/14-ц
провадження № 61-42764ск18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.,                Фаловської І. М.,
учасники справи:
позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,
відповідач за первісним позовом - Новояричівська селищна рада,
треті особи за первісним позовом: Реєстраційна служба Кам`янка-Бузького районного управління юстиції, Відділ Держземагенства у Кам`янка-Бузькому районі Львівської області,
третя особа за зустрічним позовом - Кам`янка-Бузька державна нотаріальна контора,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 30 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 27 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Новояричівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області, треті особи: Реєстраційна служба Кам`янка-Бузького району Львівської області, Відділ Держземагенства у Кам`янка-Бузькому районі Львівської області, про визнання недійсним рішення, державного акту на землю і скасування реєстрації права власності та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Кам`янка-Бузька державна нотаріальна контора, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування реєстрації права власності та визнання права на спадкове майно,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Новояричівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області про визнання недійсним рішення, державного акту на землю і скасування реєстрації права власності, посилаючись на те, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину від 02 червня 2000 року після смерті її тітки ОСОБА_3 належить на праві власності 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 . Іншим власником 1/2 частини цього будинку на момент отримання нею спадщини був чоловік тітки - ОСОБА_4 24 вересня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, на підставі якого ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 став співвласником 1/2 частини будинку. Частки в будинку не виділені, вхід один, а сарай, погріб, вбиральня та господарські споруди перебувають у спільному користуванні співвласників. Будинки № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 знаходяться на одному заасфальтованому подвір`ї, а земельна ділянка, на якій розташована вбиральня та город, має площу                0,1190 га. 
У квітні 2014 року вона випадково дізналася, що ОСОБА_2 на підставі рішення суду  від 16 жовтня 2012 року набув у власність в порядку спадкування після смерті                      ОСОБА_4 вищевказану земельну ділянку. Вважає, що виданий на ім`я ОСОБА_4 державний акт є недійсним, оскільки на час його видачі останній помер, а відповідно не набув права власності. Державний акт виданий із порушенням Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів, так як немає двох примірників державного акту, його підписав не голова, а інша особа. Державною інспекцією сільського господарства у Львівській області надано висновок, де зазначено про порушення вимог чинного законодавства при прийнятті рішень селищною радою щодо приватизації земельної ділянки ОСОБА_4 , а саме те, що спірна земельна ділянка була передана із порушення цільового призначення та без розроблення проекту відведення, а представлена технічна документація не могла бути підставою для затвердження селищною радою, так як угода в такій документації відсутня, а дата її передачі вказана після прийняття рішення селищною радою. Зазначає, що у виписках із спірних рішень селищної ради є розбіжності, довідка про користування ОСОБА_4 земельною ділянкою не містить дати видачі, на акті прийому-передачі межових знаків немає підпису ОСОБА_4 , а заява на оформлення та видачу державного акта підписана не ОСОБА_4 а іншою особою. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила: визнати недійсним та скасувати рішення Новояричівської селищної ради 26 сесії 5 скликання від 22 жовтня 2009 року № 7 та рішення Новояричівської селищної ради 27 сесії 5 скликання від 07 грудня 2009 року № 4 про передачу земельної ділянки площею 0,1190 га у власність ОСОБА_5 для ведення особистого селянського господарства; визнати недійсним та скасувати державний акт серії ЯК № 825250 на земельну ділянку площею 0,119 га, кадастровий номер 4622155600:01:002:0257 на ім`я ОСОБА_5 ; скасувати державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер 4622155600:01:002:0257; скасувати рішення від 23 вересня 2013 року індексний                номер 6139266 про державну реєстрацію прав на земельну ділянку кадастровий                номер 4622155600:01:002:0257 за власником ОСОБА_2 , прийняте реєстраційною службою Кам`янка-Бузького районного управління юстиції Львівської області.
У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування реєстрації права власності та визнання права на спадкове майно, посилаючись на те, що 08 червня 1957 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб. За час шлюбу вони набули у власність будинок АДРЕСА_1 . У вказаному будинку ОСОБА_4 був зареєстрований з 16 серпня 1983 року. 26 січня 1991 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті склала заповіт, згідно з яким заповіла своєму чоловіку ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в рівних частинах, а у разі скорішої смерті від неї чоловіка - племінниці ОСОБА_1 належний їй будинок. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Із заявами про прийняття спадщини до державного нотаріуса звернулися ОСОБА_1. і ОСОБА_4 , тому вони успадкували по 1/2 частині належного спадкодавцю майна, а саме 1/2 частину будинку. Вважав, що державний нотаріус безпідставно 02 червня 2000 року видала ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину спадкового майна, оскільки ОСОБА_4 просив видати йому свідоцтво на частку у спільному майні подружжя. З урахуванням права ОСОБА_4 на обов`язкову частку, яка повинна становити не менше 2/3 частини, яка б належала йому за законом, то він повинен був успадкувати 5/6 частин спірного будинку, а ОСОБА_1 - 1/6 частину. Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 02 червня 2000 року державним нотаріусом Кам`янка-Бузької нотаріальної контори Капуш І. М. на ім`я ОСОБА_1 в частині спадкового майна 2/6 частин житлового будинку з приналежними до нього будівлями і спорудами, який знаходиться у АДРЕСА_1 »; скасувати реєстрацію права власності 2/6 частини житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_4 за заповітом, посвідченим 06 листопада 2001 року секретарем виконкому Новояричівської селищної ради Балабух В. О. - 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 із приналежними до нього будівлями і спорудами.
Ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 18 жовтня  2016 року вказані позовні заяви були об`єднані в одне провадження.
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 30 серпня                       2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 825250, виданий ОСОБА_4 на земельну ділянку загальною площею 0,1190 га із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 02 червня 2000 року державним нотаріусом Кам`янка-Бузької державної нотаріальної контори Капуш І. М. та зареєстроване в реєстрі за № 1666 на ім`я ОСОБА_1 як спадкоємця ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині 1/4 частини спадкового майна. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 з приналежними до нього будівлями та спорудами, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що державний акт ЯК № 825250 на земельну ділянку площею 0,1190 га в АДРЕСА_1 виданий 28 лютого 2012 року на померлу особу так як ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 місцевий суд виходив з того, що                        ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті своєї дружини ОСОБА_3 шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, а ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 шляхом подачі нотаріусу заяви про прийняття спадщини. Оскільки будинок АДРЕСА_1 належав подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, то спадкова маса, яка залишилася після смерті ОСОБА_3 складає 1/2 частину, і тому такий розмір частки будинку повинен бути розподілений між спадкоємцями відповідно до умов заповіту. Враховуючи умови заповіту, за якими заповідач ОСОБА_3 заповіла своїм спадкоємцям ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у рівних частинах належне їй спадкове майно, місцевий суд вважав, що кожен з них повинен був отримати по 1/4 частині спірного будинку. Заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 є нікчемний в силу частини другої статті 1307 ЦК України, оскільки стосується того ж спадкового майна, яке зазначено у спадковому договорі, укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_2                      24 вересня 2008 року. 
Судовим рішенням від 16 жовтня 2012 року визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно як спадкоємця четвертої черги після смерті ОСОБА_4 , отже місцевий суд дійшов висновку, що при спадкуванні іншої частини спадкового майна ОСОБА_4 спадкоємець ОСОБА_2 є також спадкоємцем четвертої черги за законом. У зв`язку з тим, що ОСОБА_4 мав право на 1/4 частину спадкового майна після смерті                   ОСОБА_3 , так як спадщину прийняв, і таке право незаконно перейшло до ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 02 червня 2000 року, тому до його спадкоємця також перейшло таке право і не припинилося із його смертю.
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 27 червня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 30 серпня 2017 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та в частині розподілу судових витрат між сторонами скасовано. 
У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Новояричівської селищної ради Кам`янка-Бузького району про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 825250, виданого ОСОБА_4 на земельну ділянку загальною площею 0,1190 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на АДРЕСА_1 відмовлено. 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 02 червня 2000 року державним нотаріусом Кам`янка-Бузької державної нотаріальної контори Капуш І. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1666, на ім`я ОСОБА_1 , як спадкоємцю ОСОБА_3 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ), в частині 1/4 частини спадкового майна; визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 з приналежними до нього будівлями та спорудами, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовлено. В решті рішення місцевого суду залишено без змін.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оспорюваними рішеннями Новояричівської селищної ради від 22 жовтня 2009 року № 7 та від 07 грудня                    2009 року № 4 не порушуються права ОСОБА_1 , тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні її позову в цій частині. Державний акт серії ЯК № 825250 на земельну ділянку площею 0,1190 га в АДРЕСА_1 видано після смерті ОСОБА_4 заінтересованим особам не є підставою для визнання його недійсним та скасування, оскільки такий виданий уповноваженим на це органом в межах своєї компетенції, не стосується ОСОБА_1 і не порушує її прав та інтересів. Притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 за складання та використання довіреності на вчинення дій від імені ОСОБА_4 також не може бути підставою для визнання недійсним державного акту серії ЯК № 825250. 
Апеляційний суд також вказував, що за життя ОСОБА_4 не оскаржував свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 02 червня 2000 року за яким ОСОБА_1 успадкувала 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 і не ставив питання про визнання за ним додатково права власності на 1/4 чи 2/6 частин у спірному будинку, а також не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 за заповітом від 26 січня 1991 року, отже,                     ОСОБА_4 погодився на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та на інші частки у даному житловому будинку не претендував.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
21 серпня 2018 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 30 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 27 червня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення його позову про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 02 серпня 2000 року державним нотаріусом Кам`янка-Бузької державної нотаріальної контори Капуш І. М. на ім`я ОСОБА_1 в частині 1/4 спадкового майна, визнання за ним права власності на 1/4 частину спірного житлового будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 та постанову апеляційного суду в частині скасування рішення місцевого суду про часткове задоволення та відмову в задоволенні його позову і ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
22 серпня 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 30 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 27 червня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні її позову про визнання недійсними рішень Новояричівської селищної ради від 22 жовтня 2009 року № 7 та від 07 грудня 2009 року № 4 і ухвалити в цій частині нове рішення про їх задоволення. Скасувати постанову апеляційного суду в частині скасування рішення суду першої інстанції про задоволення її позову про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку і залишити в цій частині рішення місцевого суду в силі. В решті рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що поза увагою судів було залишено те, що ОСОБА_4 на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8 володів на праві приватної власності 1/2 ідеальною частиною спірного будинку та постійно був зареєстрований і проживав у ньому, а тому вчинив дії, які свідчать про прийняття спадщини - фактично вступив в управління та володіння спадковим майном - іншою 1/2 частиною. Доводом касаційної скарги є також те, що ОСОБА_4 мав право на обов`язкову частку - не менше 2/3 частки, яка належала б йому за законом. Таким чином йому повинна належати частка в розмірі 2/3 від успадкованих 1/2 після смерті ОСОБА_3 .
На думку заявника, заява ОСОБА_4 про прийняття спадщини після смерті дружини від 16 листопада 1999 року та відмова від належної йому обов`язкової частини спадщини не може братися до уваги, адже вона була подана поза встановленим законом шестимісячним строком. Висновки суду про те, що ОСОБА_4 погодився на те, що йому належить на праві власності лише 1/2 частка спірного житлового будинку є безпідставними, оскільки із заявою про прийняття спадщини після смерті дружини за заповітом він не звертався.
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що спірна земельна ділянка виділялась ОСОБА_4 та має поштову адресу спільну з спірним будинком, а тому попри її цільове призначення - для особистого селянського господарства не може використовуватися як така, адже в якості такої не перебувала, а її цільове призначення може бути лише для обслуговування житлового будинку. Таким чином вважає, що вона також набула право на користування спірною земельною ділянкою.
Крім того зазначає, що спірна земельна ділянка з точки «А» до точки «Б» межує із землею ОСОБА_4 на якій розташований будинок, що належав ОСОБА_4 , та       ОСОБА_1 в рівних частках. 
ОСОБА_1 вважає, що рішення Новояричівської селищної ради від 22 жовтня 2009 року               № 7 та від 07 грудня 2009 року № 4 є незаконними і підлягають обов`язковому скасуванню також з тієї підстави, що Новояричівська селищна рада не заперечувала проти її позову.
Доводом касаційної скарги ОСОБА_9 є також те, що суд апеляційної інстанції неправомірно скасував рішення місцевого суду в частині визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, адже, на її думку, спірний акт після смерті ОСОБА_4 не міг бути виданий.
Узагальнені доводи осіб, які подали відзиви на касаційні скарги
У липні 2019 рокудо Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 від ОСОБА_2 в якому останній просить залишити касаційну скаргу без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість, а оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 залишити без змін. Вказує на те, що суди першої та апеляційної інстанції дійшли до правильних висновків про відмову у задоволенні позову, адже спірна земельна ділянка є землею для ведення особистого селянського господарства, земельною ділянкою для обслуговування  житлового будинку вона ніколи не була. Жодних доказів щодо іншого її цільового призначення не надано.
У липні 2019 рокудо Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 від ОСОБА_1 в яких остання просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість, а оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 залишити без змін. Вказує на те, що суди першої та апеляційної інстанції дійшли до правильних висновків про відмову у задоволенні його позову.
Рух справи в суді касаційної інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 грудня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судами встановлено, що ОСОБА_4 перебував у шлюбі з ОСОБА_10 з                         08 червня 1957 року, що підтверджується свідоцтвом про їх одруження                                              серії НОМЕР_1 від 08 червня 1957 року.
Згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 20 липня                 1985 року ОСОБА_3 на праві власності належав будинок АДРЕСА_1 .
26 січня 1991 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті склала заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Кам`янка-Бузького району, і відповідно до якого вона заповіла належний їй житловий будинок із всіма господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , своєму чоловікові ОСОБА_4 та племінниці ОСОБА_1 в рівних частинах, а в разі скорішої смерті від неї чоловіка ОСОБА_4 , заповіла племінниці ОСОБА_1 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії НОМЕР_2 від 08 травня1999 року.
27 вересня 1999 року до державного нотаріуса звернулася ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини та видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 . Одночасно вказала, що іншим спадкоємцем є чоловік померлої - ОСОБА_4 
16 листопада 1999 року до державного нотаріуса надійшла заява ОСОБА_4 про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину, в якій він зазначив, що спадщину після смерті дружини ОСОБА_3 він прийняв, прописаний у спадковому будинку, вказав про наявність іншого спадкоємця - ОСОБА_1 , та одночасно просив видати йому свідоцтво про право власності за статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України. Від належної йому частки спадщини за статтею 535 ЦК УРСР (обов`язкова частка) відмовився і просив оформити цю частку на ОСОБА_1 
02 червня 2000 року державним нотаріусом Кам`янка-Бузької державної нотаріальної контори видано два свідоцтва про право на спадщину, зокрема: на ім`я ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на половину спадкового майна - житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . На підставі цього свідоцтва про право на спадщину, за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на половину вказаного будинку, що підтверджується Реєстраційним посвідченням виданим                      26 червня 2000 року Червоноградським МБТІ; на ім`я ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності, згідно статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України на 1/2 частку у спільному майні набутому подружжям - житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . На підставі цього свідоцтва про право на спадщину, за ОСОБА_4 , було зареєстровано право власності на половину вказаного будинку, що підтверджується Реєстраційним посвідченням виданим 26 червня 2000 року Червоноградським МБТІ.
18 березня 2014 року державним нотаріусом Львівського державного нотаріального архіву було видано дублікат свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_1 , а 31 березня 2014 року ОСОБА_1 зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно своє право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
За життя ОСОБА_4 складав заповіти, а саме: 04 лютого 2000 року на ім`я                            ОСОБА_1 , яким заповів 1/2 власного житлового будинку з хатнім майном та господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ;                         06 листопада 2001року ОСОБА_4 склав заповіт, яким належну йому на праві особистої власності частину житлового будинку АДРЕСА_1 та господарські споруди заповів ОСОБА_2 
24 вересня 2008 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали спадковий договір, за умовами якого він передає після своєї смерті у власність ОСОБА_2 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Робак Л. А. та зареєстровано в реєстрі за № 2945.
05 серпня 2008 року Новояричівська селищна рада Кам`янка-Бузького району прийняла рішення № 7 відповідно до якого вирішила передати безкоштовно у приватну власність земельну ділянку ОСОБА_4 - для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1211 га, яка є прилеглою до присадибної земельної ділянки та знаходиться в АДРЕСА_1 .
22 жовтня 2009 року Новояричівська селищна рада Кам`янка-Бузького району прийняла рішення № 7 відповідно до якого вирішила надати дозвіл громадянам на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, які знаходяться у їх користуванні для ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, обслуговування житлового будинку та господарських будівель смт Новий Яричів. Із додатку до цього рішення (список землекористувачів) встановлено, що під № 111 міститься прізвище ОСОБА_4 а навпроти нього запис 0,1211 га, для вед. ОСГ, АДРЕСА_1
07 грудня 2009 року Новояричівська селищна рада Кам`янка-Бузького району прийняла рішення № 4 відповідно до якого вирішила затвердити технічну документацію із землеустрою земельної ділянки площею 0,1190 га ОСОБА_4 , щодо складання документів, що посвідчують право одержання Державного акту на право власності на земельну ділянку, яка знаходяться в АДРЕСА_1 та перебуває у його користуванні, передати безкоштовно у власність земельну ділянку і надати дозвіл на видачу Державного акту на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим повторно 11 лютого 2014 року ВДРАЦС Кам`янка-Бузького РУЮ у Львівській області.
28 лютого 2012 року на ім`я ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,1190 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , який зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів від 05 березня 2012 року № 462215561001233.
28 травня 2012 року ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
Заочним рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 16 жовтня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області                      від 10 червня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року вирішено визнати за                         ОСОБА_2 , як спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 0,1190 га, що розташована на АДРЕСА_1 .
23 вересня 2013 року ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,119 га на АДРЕСА_1 .
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої' статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Судами встановлено, що рішенням Новояричівської селищної ради від 22 жовтня                 2009 року № 7 ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку площею 0,1211 га для ведення особистого селянського господарства на АДРЕСА_1 рішенням цієї ради від 07 грудня                    2009 року № 4 - передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 0,1190 га за вищевказаною адресою.
Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України, (тут і далі у редакції чинній на момент прийняття рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_4 ) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, сьомою - одинадцятою статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.
Положеннями статті 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району;  б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара; д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.
Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини відповідно до статті 1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.
Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 частини третьої статті 152 ЗК України.
Державні акти на право власності на земельні ділянки визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод.
У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 26 вересня 2012 року у справі № 6-103цс12 та у постанові від 04 червня 2014 року у справі                          № 6-46цс14.
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції правильно виходив з того, що за рішенням Новояричівської селищної ради від 22 жовтня 2009 року № 7,                     ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку площею 0,1211 га, для ведення особистого селянського господарства, на вулиці АДРЕСА_1 , а також рішенням цієї ради від 07 грудня 2009 року № 4,                          ОСОБА_4 було передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 0,1190 га за адресою: АДРЕСА_1 . 
Зазначена город ділянка ( АДРЕСА_3 ) протягом багатьох років перебувала у користуванні ОСОБА_4 на якій він вирощував сільськогосподарські культури не є присадибною, а тому наявність у ОСОБА_1 права на 1/2 будинку на АДРЕСА_1 » не породжує у неї права на частину спірної земельної ділянки.
Верховний Суд зазначає, що суд першої інстанції на підставі статей 19, 22, 38, 118, 122, 155 ЗК України та статті 21 ЦК України правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання вищевказаного рішення недійсним та його скасування, адже ним права ОСОБА_1 не порушуються.
Вищенаведеним спростовуються доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що спірна земельна ділянка виділялась ОСОБА_4 та має поштову адресу спільну з спірним будинком, а тому попри її цільове призначення - для особистого селянського господарства те може використовуватися як така, адже її цільове призначення може бути лише для обслуговування житлового будинку. 
Як правильно встановлено судами попередніх інстанцій, посилання ОСОБА_1 на відсутність технічної документації при винесенні оскаржуваного рішення селищної ради від 07 грудня 2009 року спростовується матеріалами справи, адже у ній знаходиться розроблена технічна документація із землеустрою щодо спірної земельної ділянки на ім`я ОСОБА_4 .
Таким чином з огляду на вищенаведене та те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень та те, що як правильно встановлено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_4 виконав усі вимоги закону щодо приватизації земельної ділянки, рішення від 07 грудня 2009 року № 4 ухвалене без порушень вимог закону і на його ім`я виданий державний акт ЯК № 825250 на земельну ділянку площею 0,1190 га в АДРЕСА_1 , у ОСОБА_4 виникло право на спірну земельну ділянку, яке потім було успадковане ОСОБА_2 .
Отже колегія суддів також погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що видача державного акту ЯК № 825250 на земельну ділянку площею 0,1190 га в                           АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_4 , заінтересованим особам не є підставою для визнання його недійсним та скасування, оскільки такий виданий уповноваженим на це органом в межах своєї компетенції, не стосується ОСОБА_1 і не порушує її прав та інтересів.
Крім того Верховний Суд зазначає, що висновок апеляційного суду про те, що притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за складання та використання довіреності на вчинення дій від імені ОСОБА_4 не може бути підставою для визнання недійсним державного акту ЯК № 825250 є правильними.
Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права.
У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) за заявою № 28342/95 встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. 
Отже наявність заочного рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 16 жовтня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10 червня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року, яким визнано за                        ОСОБА_2 , як спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 0,1190 га, що розташована на АДРЕСА_1 не може бути поставлене під сумнів.
Колегія суддів зазначає, що оскільки спадщина після смерті ОСОБА_3 була відкрита та прийнята до 01 січня 2004 року, то за правилами пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до правовідносин, що виникли із спадкування майна ОСОБА_3 слід застосовувати ЦК УРСР.
Згідно з положеннями статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
Відповідно до частини першої статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він  фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Судами встановлено, що ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 шляхом подачі заяви про прийняття спадщини від 27 вересня 1999 року за заповітом     від 26 січня 1991 року згідно пункту 2 частини першої статті 549 ЦК України 1963 року, про що 02 червня 2000 року її було видано свідоцтво про право на 1/2 спадкового майна ОСОБА_3 , 02 червня 2000 року ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на 1/2 частку у спільному майні набуту за час шлюбу з ОСОБА_3 
26 червня 2000 року ДКП «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» видало ОСОБА_4 реєстраційне посвідчення про право власності на 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 .
Судами встановлено, що за життя ОСОБА_4 не оскаржував свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 червня 2000 року за яким ОСОБА_1 успадкувала 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 і не ставив питання про визнання за ним додатково права власності на 1/4 чи 2/6 частин у спірному будинку, а також не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 за заповітом від 26 січня 1991 року.
Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_4 погодився на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , й на інші чистки у даному житловому будинку не претендував. Про те, що ОСОБА_4 належить на праві власності 1/2 частка в спадковому будинку свідчать дії останнього за життя щодо розпорядження своїм майном (складення заповітів та укладення спадкового договору).
Разом із тим суд апеляційної інстанцій правильно встановив, що після смерті                     ОСОБА_4 , ОСОБА_2 28 травня 2012 року зареєстрував у встановленому порядку право власності на 1/2 частку в будинку на АДРЕСА_1 , відповідно до умов спадкового договору від 24 вересня 2008 року, тим самим погодився, що ОСОБА_4 на праві власності належала 1/2 частку в будинку на АДРЕСА_1 .
Вищенаведеним спростовуються доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що поза увагою було залишено ту обставину, що ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, після смерті ОСОБА_8 , володів на праві приватної власності 1/2 ідеальною частиною спірного будинку та постійно був зареєстрований і проживав у ньому, а тому вчинив дії, які свідчать про прийняття спадщини - фактично вступив в управління та володіння спадковим майном - іншою 1/2 частиною та те, що ОСОБА_4 мав право на обов`язкову частку - не менше 2/3 частки, яка належала б йому за законом. 
Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення місцевого суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 02 червня 2000 року державним нотаріусом Кам`янка-Бузької державної нотаріальної контори Капуш І. М. та зареєстрованого в реєстрі за №1666, на ім`я ОСОБА_1 , як спадкоємцю                              ОСОБА_3 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ), в частині 1/4 частини спадкового майна; визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , з приналежними до нього будівлями та спорудами, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 дійшов до правильного висновку, адже покійний ОСОБА_4 був власником лише 1/2 частки спірного будинку.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ                             від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Частиною першою статті 410 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги залишити без задоволення, а рішення судів першої, у нескасованій частині, та апеляційної інстанцій  залишити без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків суду першої інстанції, у нескасованій частині, та висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а фактично зводяться до переоцінки доказів, що на стадії перегляду справи у касаційному порядку нормами чинного ЦПК України не передбачено.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 30 серпня 2017 року у нескасованій частині та постанову Апеляційного суду Львівської області від 27 червня 2018 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий    Судді: | В. С. Висоцька    А. І. Грушицький    І. В. Литвиненко
| В. В. Сердюк
| І. М. Фаловська