СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2020 р.                                                                              Справа № 905/791/19  

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя               Бородіна Л.І., суддя  Лакіза В.В.,

за участю секретаря судового засідання Бєлкіної О.М.,
представників сторін:
апелянта - не з`явився,
позивача за первісним позовом - Кривцов П.О., директор згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань,  
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду, у режимі відеоконференції з Господарським судом Чернігівської області, апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Огризка В.В. (вх.№3612Д/2) на рішення Господарського суду Донецької області від 01.10.2019, ухвалене у приміщенні Господарського суду Донецької області суддею Боковою Ю.В., час проголошення рішення - 11:10год., дата складання повного тексту рішення - 03.10.2019, у справі №905/791/19 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Віп Авто Транс", м. Чернігів, Чернігівська обл.,
до фізичної особи-підприємця Огризка Валерія Володимировича, м. Добропілля, Донецька обл.,
про стягнення 45 730, 00грн заборгованості
та за зустрічним позовом фізичної особи-підприємця Огризка Валерія Володимировича, м. Добропілля, Донецька обл.,
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віп Авто Транс", м. Чернігів, Чернігівська обл.,
про стягнення 108 000, 00грн збитків

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Віп Авто Транс" звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до фізичної особи-підприємця Огризка В.В. про стягнення заборгованості в сумі 45 730, 00грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за заявкою-договором №0028-UA/01 від 28.01.2019 та заявкою-договором №0029-UA/01 від 29.01.2019 в частині оплати за отримані послуги перевезення вантажу, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 45 730, 00грн.
Ухвалою Господарського суду Донецької області від 19.06.2019 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічну позовну заяву фізичної особи - підприємця Огризка В.В. до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віп Авто Транс" про стягнення 108 000, 00грн збитків. 
В обґрунтування зустрічних позовних вимог позивач за зустрічним позовом посилається на те, що відповідач за зустрічним позовом неналежно виконав свої зобов`язання за договором, а саме, автомобілі з вантажем станом на 05.02.2019, як було визначено умовами договору, своєчасно до вказаного в заявці місця розвантаження не прибули. Таким чином, прострочення вантажу склало 6 діб, що спричинило збитки за затримання до вивантаження вантажу на території Литви.   
Рішенням Господарського суду Донецької області від 01.10.2019 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Віп Авто Транс" до фізичної особи-підприємця Огризка В.В. про стягнення заборгованості в сумі 45 730, 00грн задоволено; стягнуто з фізичної особи-підприємця Огризка В.В. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Віп Авто Транс" заборгованість в сумі               45 730, 00грн та судовий збір в сумі 1 921, 00грн. 
У задоволенні зустрічних позовних вимог фізичної особи - підприємця              Огризка В.В. до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віп Авто Транс" про стягнення збитків в сумі 108 000, 00грн відмовлено.
Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що позивачем за первісним позовом належним чином виконано зобов`язання за заявками №0028-UA/01 та №0029-UA/01 та здійснено погоджене сторонами міжнародне перевезення згідно з міжнародними товарно-транспортними накладними CMR №1032750 та №1015461 з відмітками митного контролю; вантаж було отримано, що підтверджується печаткою вантажоодержувача - DS Construction у вказаних міжнародних товарно-транспортних накладних CMR; вказані обставини відповідачем за первісним позовом не спростовані. Місцевим господарським судом встановлено, що доказів здійснення відповідачем за первісним позовом розрахунку за надані позивачем послуги з перевезення автомобільним транспортом вантажу за заявками №0028-UA/01 та №0029-UA/01 матеріали справи не містять; внаслідок несплати за надані позивачем за первісним позовом послуги з перевезення у відповідача за первісним позовом виникла заборгованість у загальному розмірі 45 730, 00грн, наявність якої відповідачем за первісним позовом не спростовано.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення первісних позовних вимог  у повному обсязі.
Щодо зустрічних позовних вимог фізичної особи - підприємця Огризка В.В. до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віп Авто Транс" про стягнення 108 000, 00грн збитків судом зазначено, що позивачем за зустрічним позовом не надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених до стягнення і понесених збитків. Суд першої інстанції також дійшов висновку про неможливість прийняти наявну в матеріалах справи претензію про сплату штрафних санкцій, підписану Огризком В.В. до ТОВ "Віп Авто Транс" без дати її складання та доказів надсилання на адресу відповідача за зустрічним позовом, як доказ звернення експедитора до перевізника із заявою про компенсацію за прострочення доставки вантажу у передбачений частиною 3 статті 30 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів двадцятиодноденний строк. За висновками місцевого господарського суду, фізична особа-підприємець Огризок В.В. втратив право вимагати компенсації у формі штрафу.
Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, фізична особа-підприємець Огризок В.В. звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити у повному обсязі позовні вимоги ФОП Огризка В.В. за зустрічним позовом, а в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Віп Авто Транс" за первісним позовом відмовити повністю.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що ТОВ "Віп Авто Транс" свої зобов`язання за заявками №0028-UA/01 та №0029-UA/01 виконало неналежним чином, а саме, станом на 05.02.2019 автомобілі до вказаного в заявках місця розвантаження не прибули, таким чином, вважає, що прострочення вивантаження та доставки вантажу через вину відповідача за зустрічним позовом склала 6 діб.
Як зазначає апелянт, внаслідок такої тривалої затримки, він зазнав збитків та йому було виставлено претензію з боку основного замовника - UAB "DS CONSTRUCTION", Литва.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.12.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця  Огризка В.В. на рішення Господарського суду Донецької області від 01.10.2019 у справі №905/791/19; встановлено відповідачу за первісним позовом строк до 15.01.2020 для подання до суду відзиву на апеляційну скаргу з доказами надсилання відзиву апелянту; встановлено учасникам справи строк до 15.01.2020 для подання до суду заяв і клопотань; призначено справу до розгляду на 23.01.2020 об 11:30год.
17.01.2020 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Віп Авто Транс" надійшло клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції (вх.№418); просить провести судове засідання у режимі відеоконференції, проведення якої доручити Господарському суду Чернігівської області. 
Також 17.01.2020 (14.01.2020 подано до підприємства поштового зв`язку) від Товариства з обмеженою відповідальністю "Віп Авто Транс" надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№419), зазначає, що посилання апелянта про те, що вантаж мав бути доставлений 05.02.2019 є безпідставними і не підтверджені жодними доказами; основним договором і транспортними заявками не було зазначено строку доставки вантажу. Також позивач за первісним позовом вказує, що умовами договору не встановлено такого розміру відповідальності, який нарахував апелянт у зустрічній позовній заяві. Відтак, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення місцевого господарського суду від 01.10.2019 залишити без змін.
До відзиву додано копію постанови приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляка В.В. від 22.11.2019 ВП №60645030 про закінчення виконавчого провадження за наказом №905/791/19 від 04.11.2019 про стягнення з ФОП Огризка В.В. на користь ТОВ "Віп Авто Транс" заборгованості в сумі                      45 730, 00грн та 1 921, 00грн з підстав його виконання.
Вирішуючи питання прийняття додаткового доказу, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина 3 статті 269 цього Кодексу). 
Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що копія постанови приватного виконавця від 22.11.2019 про закінчення виконавчого провадження не містить відомостей по суті спору, а містить відомості про виконання оскаржуваного рішення Господарського суду Донецької області від 01.10.2019 у даній справі, у той час, як суд апеляційної інстанції здійснює перегляд рішення суду першої інстанції на момент його ухвалення судом.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції здійснює перегляд рішення суду першої інстанції на момент його ухвалення судом за поданими до суду першої інстанції доказами.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.01.2020  задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Віп Авто Транс" про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції; доручено Господарському суду Чернігівської області забезпечити проведення судового засідання, яке відбудеться 23.01.2020 об 11:30год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду у залі судового засідання №105 у справі №905/791/19, у режимі відеоконференції.
Інших заяв і клопотань до Східного апеляційного господарського суду від учасників справи не надходило.
У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 23.01.2020, що відбулось у режимі відеоконференції з Господарським судом Чернігівської області, керівник ТОВ "Віп Авто Транс", який з`явився в Господарський суд Чернігівської області, проти апеляційної скарги заперечував, просить залишити її без задоволення, а рішення місцевого господарського суду від 01.10.2019 - без змін.
Апелянт своїм правом на участь у судовому засіданні не скористався, у судове засідання представник з належним чином оформленими повноваженнями не з`явився. 
Від апелянта як представник з`явився Семенов С.О., який, однак, не надав суду доказів на підтвердження своїх повноважень представляти інтереси апелянта у Східному апеляційному господарському суді. Семенов С.О. зазначив, що довіреність, видана ФОП Огризком В.В. на його ім`я, є у матеріалах справи; суд апеляційної інстанції встановив, що в суді першої інстанції в судовому засіданні 27.05.2019 був присутній представник ФОП Огризка В.В. - Семенов С.О. на підставі довіреності від 22.05.2019, про що зазначено у протоколі, однак, довіреність у матеріалах справи відсутня і Семенов С.О. суду апеляційної інстанції жодної довіреності не надав. 
Поштовий конверт, який надсилався апелянту з ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.12.2019, повернувся до суду із зазначенням причини "адресат відсутній".
Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що згідно з пунктом 4 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому відділенні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.
Судом апеляційної інстанції належним чином та у відповідності до вимог Господарського процесуального кодексу України надіслано на адреси учасників справи копії ухвали про відкриття апеляційного провадження. І не отримання апелянтом копії ухвали, яку суд, з дотриманням вимог процесуального закону, йому надіслав та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, причини "відсутність адресату", є належним повідомленням судом апелянта про час, дату і місце розгляду апеляційної скарги.
Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги, представник позивача за первісним позовом висловив свої доводи і вимоги щодо апеляційної скарги, апелянт був належним чином повідомлений про час, дату і місце судового засідання, а неявка його представника з належним чином оформленими повноваженнями в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, про що учасники справи були повідомлені ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.12.2019, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні.
Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як встановлено місцевим господарським судом, 28.01.2019 між фізичною особою-підприємцем Огризком Валерієм Володимировичем (далі-експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Віп Авто Транс" (далі - перевізник) був укладений договір з перевізником №28-01/2019 (далі - договір), згідно з пунктом 1.1. якого, експедитор, який діє від імені та за рахунок третьої сторони - замовника, залучає перевізника для доставки вантажу автомобілями у міжнародних сполученнях, перевізник доставляє заявлені експедитором вантажі, а експедитор сплачує послуги перевізника із коштів замовника на узгоджених нижче умовах.       
Згідно з пунктом 2.1. договору, експедитор, який діє на підставі договору - доручення замовника, зобов`язаний:
2.1.1. надати перевізнику факсом, електронною поштою та іншими видами зв`язку транспортну заявку не менше, ніж  48 годин, завірену підписами та печатками експедитора. Усі транспортні заявки між експедитором та перевізником є невід`ємною частиною даного договору;
2.1.2. у транспортній заявці вказувати дату завантаження, адреса завантаження та вивантаження, контактні телефони та адреси відповідальних осіб на місцях завантаження та розвантаження автомобіля, найменування та вага вантажу, тип рухомого складу та інші відомості, не врегульовані даним договором. 
Вартість перевезення та строки оплати вказуються у заявці замовника, підтвердженій перевізником. Підтвердження оплати та строків може здійснюватися поштовим або факсимільним зв`язком. 
28.01.2019 та 29.01.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Віп Авто Транс" (перевізник) та фізичною особою-підприємцем Огризком Валерієм Володимировичем (замовник) підписані заявки на перевезення автомобільним транспортом №0028-UA/01 та №0029-UA/01 відповідно.
За умовами заявки №0028-UA/01 перевізник зобов`язався надати замовнику (експедитору) автотранспортні послуги на перевезення вантажу, дата завантаження 31.01.2019 за маршрутом Славутич (Україна) - Вільнюс (Литва). Відповідно до заявки №0028-UA/01 вартість перевезення складає 850 євро по курсу НБУ на день купівлі Приват Банку на дату розвантаження на сайті Мінфін. У заявці узгоджено порядок розрахунків, а саме, безготівковий розрахунок протягом 10-13 банківських днів після отримання оригіналів документів.
За умовами заявки №0029-UA/01 перевізник зобов`язався надати замовнику (експедитору) автотранспортні послуги на перевезення вантажу, дата завантаження 31.01.2019 за маршрутом Славутич (Україна) - Вільнюс (Литва). Відповідно до заявки №0029-UA/01 вартість перевезення складає 850 євро по курсу НБУ на день купівлі Приват Банку на дату розвантаження на сайті Мінфін. У заявці узгоджено порядок розрахунків, а саме, безготівковий розрахунок протягом 10-13 банківських днів після отримання оригіналів документів.
Відповідно до пункту 2.1.10 договору, експедитор зобов`язаний сплачувати перевізнику за наданими перевізником рахунками з підтверджуючими документами. 
Згідно з пунктом 3.1.2. договору, перевізник зобов`язаний здійснювати доставку вантажу найкоротшим маршрутом, який відкрито для міжнародного руху, за адресою, вказаною у товарно-транспортній накладній, контролювати підписи та печатки вантажовідправника, що підтверджує доставку вантажів. Строки доставки вантажів визначаються із середньодобового пробігу 450 км, за виключенням заздалегідь узгоджених письмово між перевізником та експедитором.
Як встановлено місцевим господарським судом, у заявках на перевезення сторонами було погоджено дату завантаження - 31.01.2019, проте, конкретних строків доставки за зазначеними заявками сторонами узгоджено не було.
Пунктом 6.1. договору передбачено, що експедитор здійснює оплату транспортних послуг перевізника із коштів, що надходять від замовника, за вирахуванням своєї експедиторської винагороди протягом 3 банківських днів з дня отримання коштів від замовника, за умови отримання від перевізника усіх необхідних для взаєморозрахунків документів: оригіналу рахунку, копії транспортної накладної, оригінал акту виконаних робіт та отримання оригіналів інших документів, за умови, що кошти від замовника експедитором вже отримані.
Відповідно до пункту 9 договору, угода діє з моменту її підписання обома сторонами та до 31.12.2019.  
Договір підписано представниками сторін без зауважень, підписи скріплені печатками. 
На виконання умов заявок №0028-UA/01, №0029-UA/01 позивачем здійснено перевезення вантажу автомобільним транспортом, що підтверджується міжнародними товарно-транспортними накладними CMR А№1032750, CMR А№1015461. Належних і допустимих доказів наявності у ФОП Огризка В.В. претензій щодо якості та строків надання послуг матеріали справи не містять; датою завантаження товару є 31.01.2019 та розвантаження товару за заявками - 11.02.2019.
Позивач вказує, що у зв`язку з наданням послуг з перевезення вантажу за умовами заявок №0028-UA/01 та №0029-UA/01 ним були складені та підписані акти надання послуг №ОУ-0000140 від 11.02.2019 та №ОУ-0000141 від 11.02.2019; виставлено рахунки-фактури №СФ-0000141 від 11.02.2019 на суму 22 865, 00грн та №СФ-0000142 від 11.02.2019 на суму 22 865, 00грн, та направлені засобами поштового зв`язку відповідачу.
Відповідачем оплати наданих послуг здійснено не було, акти надання послуг не підписано.
Як зазначає позивач, він звертався до відповідача з досудовою претензією вих. №86 від 05.04.2019 з проханням сплатити заборгованість в сумі 45    730, 00грн, яка залишена відповідачем без відповіді. 

Апеляційним господарським судом встановлено, що складеними сторонами у справі заявками  №0028-UA/01 та №0029-UA/01 також були визначені додаткові умови: нормативний простій на митне оформлення і вантажно-розвантажувальні роботи 48/48год, прикордонний перехід - 24год, не враховуючи вихідні і святкові дні.  
Як вбачається із наявних у матеріалах справи міжнародних товарно-транспортних накладних, місцем та датою завантаження вантажу - обладнання для виробництва пелетів, брикетів - зазначено м. Славутич, Україна, 31.01.2019; у графі "Вантаж одержано" містяться підпис та штамп одержувача - DS Construction, дата 11.02.2019; у графі "Перевізник" зазначено ТОВ "Віп Авто Транс".
Послуги з перевезення вантажу у міжнародному сполученні були надані ТОВ "Віп Авто Транс" автомобільним транспортом НОМЕР_2/НОМЕР_3 та НОМЕР_4/ НОМЕР_1 , про що містяться відповідні відмітки у товарно-транспортних накладних.
На товарно-транспортній накладній CMR А№1032750 містяться відмітки про проходження митниці: 05.02.2019 Гомельської митниці і 08.02.2019 - Гродзенської.  На товарно-транспортній накладній CMR А№1015461 містяться відмітки про проходження 04.02.2019 Чернігівської митниці і 08.02.2019 - Гродзенської.
Апелянт не заперечує факти перевезення ТОВ "Віп Авто Транс" вантажу на заявками №0028-UA/01 та №0029-UA/01 і доставку вантажу 11.02.2019.
Відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які визнаються учасниками справи, доказуванню не підлягають. 
Тобто, ТОВ "Віп Авто Транс" свої зобов`язання щодо доставки вантажу за вказаними заявками виконало і вантаж був доставлений до пункту призначення.
Однак, в апеляційній скарзі апелянт зазначає, що автомобілі з вантажем повинні були прибути на місце розвантаження 05.02.2019, що, на його думку, підтверджується роздруківкою переписки між ФОП Огризком В.В. та кінцевим замовником в Литві.
Судова колегія зазначає, що відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються, зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані ФОП Огризком В.В. скрін-шоти переписки по мессенджерам програми Скайп на підтвердження прострочення доставки ТОВ "Віп Авто Транс" не є належними і допустимими доказами, оскільки, по-перше, у договорі, укладеному між сторонами, не наведено умов щодо погодження між сторонами адреси електронного листування, а по-друге, апелянтом не надано доказів, що електронне листування було вчинене за допомогою обов`язкового (з урахуванням положень частини 1 статті 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг") реквізиту - електронних підписів, отже, надані ФОП Огризком В.В. роздруківки не можуть вважатися такими, що підтверджують інформацію, хто є автором повідомлень, коли вони були оформлені і кому адресовані.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.07.2018 у справі №916/862/17.
Як вбачається із заявок  №0028-UA/01 та №0029-UA/01, контактною особою відправника зазначено: Оксана (050-722-08-02).
Однак, із наданої апелянтом роздруківки неможливо встановити, хто вів переписку від імені ФОП Огризка В.В.; лише вбачається, що переписка здійснювалась з Ivona, ZAO DS Construction. У переписці також немає жодного посилання на договір №28-01/2019 від 28.01.2019 або заявки №0028-UA/01 та №0029-UA/01.
Колегія суддів апеляційного господарського суду також зазначає, що відповідно до статті 96 Господарського процесуального кодексу України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Однак, апелянтом таких доказів суду не надано.
За змістом частини 4 статті 96 цього Кодексу, учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Однак, паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Натомість, роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копіями електронних документів) в розумінні частини 1 статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", відповідно до якої електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. 
Відповідно до вимог Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, яка використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершує створення електронного документа.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.06.2019 у справі №904/2882/18, від 24.09.2019 у справі №922/1151/18, від 28.12.2019 у справі №922/788/19.
Зазначене спростовує доводи апелянта, що ним були дотримані вимоги процесуального законодавства щодо подання письмових доказів на підтвердження своїх вимог про стягнення збитків. 
Місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні було встановлено, що у заявках на перевезення сторонами було погоджено дату завантаження - 31.01.2019, проте, не зазначено кінцевої дати доставки вантажу.
Відтак, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню пункт 3.1.2. договору, яким встановлено строки доставки вантажів виходячи із середньодобового пробігу 450 км, за виключенням заздалегідь узгоджених письмово між перевізником та експедитором.
Однак, апелянт звертаючись до суду із зустрічним позовом не надав на підтвердження своїх вимог належних і допустимих доказів порушення відповідачем за зустрічним позовом цього пункту договору, у тому числі, і не надав обґрунтованого розрахунку щодо узгодженого сторонами маршруту, його відстані, із урахуванням простою на митне оформлення і вантажно-розвантажувальні роботи, прикордонний перехід, вихідних і святкових днів.  
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено принцип змагальності сторін: кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У зустрічній позовній заяві ФОП Огризок В.В. розраховує понесені збитки таким чином:
1. Затримка до вивантаження на території Литви - 5 днів * 8 годин *                      800, 00грн/год =  32 000, 00грн * 2 транспортних засоби.
2. Незнаходження водія на зв`язку з представниками ФОП Огризка В.В. = 40 годин/3год * 300, 00грн = 4 000, 00грн * 2 транспортних засоби.
На підтвердження даних збитків апелянт надав зазначену вище роздруківку  переписки по мессенджерам програми Скайп, яку суд першої інстанції обґрунтовано не визнав належним та допустимим доказом.
3. Збитки, які було завдано ФОП Огризку В.В. через затримку транспорту: 6 днів * 100 євро * 30, 1 (курс грн/1 євро) = 18 000, 00грн * 2 транспортних засоби.
На підтвердження цих збитків ФОП Огризком В.В. до зустрічної позовної заяви була додана досудова претензія (без дати і доказів її надсилання ТОВ "Віп Авто Транс"), в якій ФОП Огризком В.В. зазначено, що ним були понесені збитки: водіям автомобілів, які чекали автомобілі за заявками №0028-UA/01 та №0029-UA/01, простояли 6 діб для перевантажу товару, було сплачено по 100 євро за кожну добу.
Однак, доказів в обґрунтування зазначених обставин, ФОП Огризком В.В. суду першої інстанції надано не було; як і не було надано доказів понесених витрат з оплати водіям.  
Також ФОП Огризком В.В. надано копію претензії одержувача - DS Construction від 13.02.2019, в якій зазначено, що у зв`язку із простоєм автомобілів для перевантажу товару, виникли додаткові витрати, які будуть виставлені                          ФОП Огризку В.В. за кожен день прострочки з 05.02.2019 по 10.02.2019 по 100 євро за добу.
Однак, доказів виставлення ФОП Огризку В.В. рахунку для оплати понесених витрат апелянтом суду не надано, як і не надано доказів його оплати, тобто, реальності понесення цих збитків.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори. 
Згідно зі статтею 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.
За приписами статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Статтею 10 Цивільного кодексу України врегульовано, що чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. 
У відповідності до пункту 1 статті 1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956 (надалі - Конвенція), ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.
Спірні правовідносини виникли між сторонами у справі щодо належного виконання ТОВ "Віп Авто Транс" як перевізника своїх зобов`язань перед ФОП Огризком В.В. за договором перевезення вантажу та складених на його виконання заявок №0028-UA/01 та №0029-UA/01.
Статтею 908 Цивільного кодексу України встановлено, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Згідно із статтею 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.
Згідно з вимогами статей 4, 9 Конвенції, договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної, яка є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.
Стаття 6 Конвенції визначає необхідні дані, яка має містити вантажна накладна: дата і місце складання вантажної накладної; ім`я та адреса відправника; ім`я та адреса перевізника; місце  і дата  прийняття вантажу до перевезення  і передбачене місце його доставки; ім`я та адреса одержувача; прийняте позначення характеру  вантажу  і спосіб його упакування та, у випадку перевезення небезпечних вантажів,  їх загальновизнане позначення; кількість вантажних місць, їх спеціальне маркування  і нумерація місць; вага вантажу брутто чи виражена в інших одиницях виміру кількість вантажу; платежі, пов`язані з перевезенням (провізна плата, додаткові   платежі, митні збори, а також  інші  платежі, що стягуються з моменту укладання договору до доставки вантажу); інструкції, необхідні для  виконання митних та   інших формальностей; заява про те, що перевезення здійснюється, незалежно від будь-яких умов, згідно положень дійсної Конвенції. 
У даному випадку сторони не заперечують, що товарно-транспортні накладні CMR А№1032750, CMR А№1015461 з відмітками проходження митного контролю складені у відповідності до вимог Конвенції.
Апелянт також не спростовує, що вантаж на виконання умов договору перевезення і складених заявок був доставлений ТОВ "Віп Авто Транс" у кінцевий пункт призначення.
Відповідно до статті 632 Цивільного кодексу України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.
Статтею 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Згідно із статтею 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
У заявках сума фрахту визначена у розмірі 850 євро по курсу покупки Приват Банку на дату відвантаження на сайті Мінфіну.
Для оплати послуг з перевезення позивачем було складено рахунки-фактури №СФ-0000141 від 11.02.2019 на суму 22 865, 00грн та №СФ-0000142 від 11.02.2019 на суму 22 865, 00грн.
Відповідно до умов заявок, апелянт мав сплатити рахунки протягом 10-13 банківських днів після отримання оригіналів документів.
Як зазначає ТОВ "Віп Авто Транс" і не спростовує апелянт, останній отримав рахунки 11.03.2019.
Однак, апелянт не надав суду доказів оплати цих рахунків.
Статті 193 Господарського кодексу України та 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 Цивільного кодексу України відносно обов`язковості договору для виконання сторонами.
З огляду на невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань з оплати за надані послуги з перевезення у строки, встановлені заявками №0028-UA/01 та №0029-UA/01, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення первісних позовних вимог  у повному обсязі.

Щодо зустрічних позовних вимог колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке. 
Основним доводом апелянта стосовно понесених ним збитків є прострочення виконання ТОВ "Віп Авто Транс" своїх зобов`язань з перевезення вантажу до кінцевого пункту призначення на 6 діб.
Як зазначено вище, стаття 6 Конвенції визначає необхідні дані, яка має містити вантажна накладна і сторони не спростовують, що товарно-транспортні накладні CMR А№1032750, CMR А№1015461 складені у відповідності до вимог Конвенції.
Як встановлено місцевим господарським судом, у заявках сторонами було погоджено дату завантаження вантажу - 31.01.2019, проте, не передбачено кінцевої дати його доставки.
Зазначене відповідає вимогам статті 6 Конвенції, якою визначено, що вантажна накладна може містити дані (у випадку потреби) щодо терміну, протягом якого повинно бути виконано перевезення.
Поряд з цим, згідно з пунктом 3.1.2. договору, перевізник зобов`язаний здійснювати доставку вантажу найкоротшим маршрутом, який відкрито для міжнародного руху, за адресою, вказаною у товарно-транспортній накладній, контролювати підписи та печатки вантажовідправника, що підтверджує доставку вантажів. Строки доставки вантажів визначаються із середньодобового пробігу 450 км, за виключенням заздалегідь узгоджених письмово між перевізником та експедитором.
Згідно матеріалів справи, 31.01.2019 (четвер) було завантажено вантаж у           м. Славутич, Україна; 04.02.2019 (понеділок), 05.02.2019 (вівторок) і 08.02.2019 (п`ятниця) транспортні засоби перетинали митні кордони, про що містяться відповідні відмітки на товарно-транспортних накладних; 11.02.2019 (понеділок) вантаж був доставлений.
При цьому, судова колегія апеляційного господарського суду зазначає, що чинний Господарський процесуальний кодекс України саме на апелянта, який посилається на те, що вантаж мав бути поставлений 05.02.2019, без відповідного цього узгодження сторонами у договорі перевезення та заявках, покладає обов`язок довести ці обставини суду належними і допустимими у розумінні статей 76-77 Господарського процесуального кодексу України доказами.
Однак, апелянтом цього у відповідності до вимог процесуального законодавства здійснено не було.
Крім того, судова колегія зазначає, що відповідно до статті 19 Конвенції, вважається, що мало місце прострочення доставки, якщо вантаж не був  доставлений в узгоджений термін або, якщо вантаж не був доставлений в узгоджений термін, фактична тривалість перевезення з урахуванням обставин  справи,  і  зокрема,  у  випадку часткового завантаження транспортного засобу, часу, необхідного при звичайних умовах для комплектації вантажів для повного завантаження, перебільшує час, який був би необхідний сумлінному перевізнику. 
Пунктом 5 статті 23 Конвенції визначено, що у випадку прострочення доставки,  якщо позивач доведе, що прострочення завдало збитку,  перевізник компенсує  такий  збиток, який не може перевищувати плату за перевезення. 
У спірних правовідносинах апелянтом не доведено суду належними і допустимими доказами ані прострочення доставки вантажу, ані обставин понесення збитків, у зв`язку із таким простроченням.
Так, відповідно до статті 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. 
Відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання. Одночасно, для учасника господарських відносин, який потерпів від правопорушення, відшкодування збитків є способом захисту його прав та законних інтересів. 
За приписом статті 22 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права. 
Збитками є: 
- втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 
- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). 
Згідно зі статтею 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: 
- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; 
- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; 
- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; 
- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:           протиправна поведінка,           збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.
Відсутність хоча б одного із вказаних елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстави кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.
Як зазначено вище, під збитками ФОП Огризок В.В. розуміє, зокрема відповідальність перевізника за затримку до вивантаження на території Литви - 5 днів * 8 годин * 800, 00грн/год = 32 000, 00грн * 2 транспортних засоби = 64 000, 00грн; незнаходження водія на зв`язку з представниками ФОП Огризка В.В. = 40 годин/3год * 300, 00грн = 4 000, 00грн * 2 транспортних засоби = 8 000,00грн.
Судова колегія зазначає, що відповідно до пункту 4.1. договору перевезення, перевізник несе відповідальність за збереження вантажу і своєчасність його доставки.
При простроченні доставки вантажу перевізник сплачує штраф в розмірі 200 гривень за кожен день прострочки (пункт 4.4. договору).
А складеними сторонами заявками визначено, що зв`язок з водієм має бути постійно, а інформація про місце знаходження автомобіля надається по першій вимозі (максимальний час відсутності зв`язку - 20 хвилин). У протилежному випадку за несвоєчасну і недостовірну інформацію стягується штраф 300грн за кожні                 3 години. 
Зазначене підтверджує доводи відповідача за зустрічним позовом, що ФОП Огризком В.В. нараховано розмір відповідальності, який не передбачено умовами договору перевезення. 
Поряд з цим, судова колегія зазначає, як вказано вище, на підтвердження прострочення перевізником доставки вантажу, незнаходження водія на зв`язку з представниками ФОП Огризка В.В. і, відповідно, розміру даних збитків (можливості застування цих видів відповідальності до позивача за первісним позовом) апелянт надав суду лише зазначену вище роздруківку переписки по мессенджерам програми Скайп, яку суд першої інстанції обґрунтовано не визнав належним та допустимим доказом.
Відтак, заявлені позивачем за зустрічним позовом збитки у розмірі 72 000, 00грн матеріалами справи не підтверджуються і підстави для їх стягнення апелянтом суду не доведені. 
Крім того, в матеріалах справи наявна досудова претензія про сплату штрафних санкцій, підписана Огризком В.В. до ТОВ "Віп Авто Транс" без дати її складання та доказів відправлення на адресу відповідача за зустрічним позовом. 
Таким чином, судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято вказану претензію як доказ звернення до перевізника із заявою про компенсацію за прострочення доставки вантажу у передбаченому частиною 3 статті 30 Конвенції порядку.
Так, частиною 3 статті 30 Конвенції передбачено, що прострочення  в  доставці вантажу може призвести до сплати компенсації лише в  тому  випадку,  якщо  заява  перевізнику  була зроблена  у  письмовій  формі протягом двадцяти одного дня від дня передачі вантажу у розпорядження одержувача. 
З огляду на зазначене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що ФОП Огризок В.В. втратив право вимагати сплатити компенсації відповідно до частини 3 статті 30 Конвенції.
Щодо заявлених збитків, які, за твердженням апелянта, було йому завдано через затримку транспорту: 6 днів * 100 євро * 30, 1 (курс грн/1 євро) = 18 000, 00грн * 2 транспортних засоби = 36 000, 00грн, судова колегія зазначає, що, по-перше, знову ж таки, апелянтом на підтвердження цих збитків не доведено належними і допустимими доказами прострочення доставки перевізником вантажу; і по-друге, не надано належних і допустимих доказів понесення апелянтом цих збитків, зокрема, не надано доказів виставлення ФОП Огризку В.В. рахунку для оплати понесених витрат одержувачем вантажу - DS Construction на підставі наданої апелянтом копії претензії одержувача, як і не надано доказів його оплати, тобто, реальності понесення цих збитків. У претензії одержувача лише йдеться про те, що витрати будуть виставлені ФОП Огризку В.В.
Крім того, апелянтом не надано доказів в обґрунтування обставин оплати водіям по 100 євро в день, які очікували вантаж. 
З урахуванням вищевикладеного, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог у повному обсязі.
З огляду на викладене, враховуючи, що місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а доводи апелянта не є підставою для скасування рішення суду, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 01.10.2019 у справі №905/791/19 слід залишити без змін.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати апелянта за подання апеляційної скарги, з огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 256, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду 

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Огризка В.В. залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Донецької області від 01.10.2019 у справі №905/791/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і не підлягає оскарженню.

Повний текст постанови складено 03.02.2020.

Головуючий суддя                                                                    Л.М. Здоровко

Суддя                                                                                           Л.І. Бородіна  

       Суддя                                                                                           В.В. Лакіза