Постанова
Іменем України
 
03 лютого 2020 року 
м. Київ
 
справа № 369/12110/18
провадження № 61-15355св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 березня 2019 року в складі судді Пінкевич Н. С. та постанову Київського апеляційного суду від 10 липня 2019 року в складі колегії суддів: Кулікової С. В., Ігнатченко Н. В., Олійника В. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.
 
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі. З 1996 року відповідач, як його дружина, була зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 , який належав його батьку. Вказував на те, що шлюб між сторонами розірвано 31 березня 2009 року.
 
Звертав увагу на те, що з 06 жовтня 2017 року він є власником 3/4 частини зазначеного вище будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька.
 
Посилаючись на те, що з листопада 2016 року ОСОБА_2 не проживає за місцем реєстрації, не приймає участь в утриманні будинку та сплаті комунальних платежів, при цьому знятись з реєстрації місця проживання добровільно не погоджується, 
ОСОБА_1 просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 , а також зняти з реєстрації місця проживання. 
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що з 
2016 року ОСОБА_2 постійно, безперервно не проживала в спірному житловому будинку, не доведено відсутність її особистих речей в спірному житловому приміщенні та те, що відповідач не приймає участь в утриманні будинку та сплаті комунальних платежів. Судом першої інстанції також зазначено, що відповідач є колишнім членом сім`ї власника житлового приміщення, між сторонами склалися неприязні стосунки через які відповідач позбавлена можливості постійно проживати в будинку з поважних причин, при цьому ОСОБА_2 приходить до будинку, має там особисті речі. Крім того судом першої інстанції зауважено, що третя особа ОСОБА_3 є співвласником спірного будинку та проти реєстрації місця проживання відповідача не заперечує.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 10 липня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з правильності та обґрунтованості його висновків, оскільки позивачем не надано доказів того, що  ОСОБА_2 з 2016 року постійно, безперервно не проживає у спірному будинку без поважних причин. При цьому позивач стверджує, що в приміщенні зберігаються її особисті речі, проте проживати постійно в спірному житловому будинку вона не має можливості через неприязні стосунки з відповідачем. Суд першої інстанції надав належну правову оцінку поясненням свідків, які підтвердили, що відповідач час від часу приходить до будинку, в якому, зокрема, проживає її дочка, сплачує комунальні платежі та приймає участь в утриманні спірного житлового будинку. Зазначені обставини не спростовані позивачем. 
 
Колегія суддів відхилила доводи апеляційної скарги про те, що факт не проживання ОСОБА_2 в спірному будинку без поважних причин підтверджується актами, складеними депутатом Боярської міської ради Києво-Святошинського районного суду Київської від 19 березня 2018 року та від 20 вересня 2018 року, як такі, що не заслуговують на увагу, оскільки зазначені акти не спростовують встановлених судами обставин, що ОСОБА_2 не проживає у будинку з поважних причин, крім того, акти не підтверджують відсутності речей або будь-якого іншого майна відповідача в спірному житловому будинку та зі змісту актів не можливо встановити чи переривався термін не проживання відповідача в будинку.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та інших учасників справи
 
У серпні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 10 липня 2019 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Зазначає, що судові рішення судів попередній інстанцій суперечать вимогам Конституції України та нормам Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), в яких закріплена гарантія вільного володіння та користування власником належним йому майном, а також передбачено право власника вимагати усунення перешкод у розпорядженні та користуванні цим майном. Позивач зазначав про невідповідність оскаржуваних судових рішень судовій практиці Верховного Суду, додатково вказував на те, що відповідач є його колишнім членом родини та не має право користування спірним житловим приміщенням, оскільки є сторонньою особою, з якою він не укладав договір найму чи інший правочин, який міг би бути правовою підставою для її реєстрації в належному йому будинку.
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначає про безпідставність її доводів та правильність висновків судів попередніх інстанцій. 
Звертає увагу на те, що висновки, викладені в постановах Верховного Суду, додані представником позивача на підтвердження неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, не можуть братись до уваги, оскільки в справах, за результатами розгляду яких були прийняті ці постанови, інші фактичні обставини та правовідносини, що виникли між сторонами. Вказує на те, що в спірному будинку є її особисті речі, разом з тим вона позбавлена можливості постійно проживати в ньому через неприязні стосунки з позивачем. В будинку проживає їх спільна з позивачем дочка, до якої вона періодично приходить, допомагає по господарству, сплачує комунальні платежі. Зазначені вище обставини спростовують доводи позивача, викладені в позовній заяві, апеляційній та касаційний скаргах та підтверджують правильність висновків судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення 
Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 липня 2019 року,витребувано цивільну справу та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Судами встановлено, що 31 березня 2009 року зареєстровано розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у відділі реєстрації актів цивільного стану Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області.
 
ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 06 жовтня 
2017 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори, належить 3/4 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Співвласником зазначеного вище житлового будинку є ОСОБА_3 , якій належить 1/4 його частини.
 
Також встановлено, що будинковолодіння між співвласниками в натурі не поділено. У спірному будинку зареєстрована ОСОБА_2 з 1996 року за згодою колишнього власника будинку - батька позивача.
 
Згідно з актами, складеними депутатом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 19 березня 2018 року та від 20 вересня 2018 року відповідач ОСОБА_2 у спірному будинку не проживає з 03 листопада 2016 року.
 
Нормативно-правове обґрунтування 
 
У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
 
За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
 
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
 
За приписами частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
 
Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.
 
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (частина четверта статті 156 ЖК Української РСР).
 
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
 
Відповідно до §40, 41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
 
В оцінці законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень Верховний Суд враховує, що у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
 
Частина перша статті 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Враховуючи наведені норми права, суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем всупереч вимогам статті 81 ЦПК України не доведено факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин.
 
При цьому судами правильно не прийнято до уваги акти, складені депутатом Боярської міської ради Києво-Святошинського районного суду Київської 
від 19 березня 2018 року та від 20 вересня 2018 року, оскільки в них не зазначено про відсутність чи наявність особистих речей відповідача, а також не вбачається чи переривався строк не проживання ОСОБА_2 в спірному житловому будинку.
 
Судами попередніх інстанцій також враховано підстави вселення відповідача до спірного житлового будинку та належність його позивачу на праві спільної часткової власності. При цьому співвласник будинку - ОСОБА_3 проти реєстрації місця проживання відповідача у спірному будинку не заперечує. 
 
Доводи заявника про невідповідність оскаржуваних судових рішень висновкам, викладеним Верховним Судом та Верховним Судом України у постановах, наведених позивачем в касаційній скарзі, колегія суддів відхиляє з наступних підстав.
 
Постанова від 01 березня 2016 року (справа № 825/1335/13-а), яку заявник наводить, як приклад неоднакового застосування норм матеріального права, прийнята Верховним Судом України за результатами розгляду адміністративного позову щодо оскарження дій суб`єкта владних повноважень. У цій справі та у справі, рішення в якій переглядаються Верховним Судом, інший предмет та підстави позову, фактичні обставини справи, що свідчить про безпідставність посилання заявника в касаційній скарзі на зазначене вище судове рішення.
 
Безпідставними є також посилання в касаційній скарзі на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2018 року, прийнятої в справі № №766/1955/16-ц, оскільки у цій справі відповідач була членом сім`ї колишнього власника спірного будинку та втратила право користування спірним майном у зв`язку із відчуженням будинку позивачу. У справі, рішення в якій переглядаються Верховним Судом, відповідач була вселена як член сім`ї власника будинку. Розірвання між сторонами шлюбу не є безумовною підставою для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житловим будинком, оскільки позивачем не доведено факт не проживання відповідача в спірному будинку понад 6 місяців, відсутність її особистих речей, при цьому позивач не одноособовий власник житлового будинку, а інший співвласник проти реєстрації місця проживання відповідача в ньому не заперечує.
 
Інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги, а отже, Верховний Суд, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, а також вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 березня 
2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 липня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	     	
 	О. В. Ступак	
 	     	
 	Г. І. Усик