УХВАЛА
 
13 січня 2020 року
м. Київ
провадження № 13-1зво20
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача   ОСОБА_1 , 
суддів  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,       ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,  ОСОБА_10 ,  ОСОБА_11 ,  ОСОБА_12 ,  ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,  ОСОБА_17 ,   ОСОБА_18 
розглянула заяву ОСОБА_19 про перегляд вироку апеляційного суду Хмельницької області від 28 серпня 2001 року та ухвали Верховного Суду України від 17 січня 2002 року за виключними обставинами і
в с т а н о в и л а:
Вироком апеляційного суду Хмельницької області від 28 серпня 2001 року ОСОБА_19 визнано винним і призначено покарання за ст. 140 ч. 3 Кримінального кодексу України (далі - КК України) на 4 роки позбавлення волі; за ст. ст. 17, ч. 2, 140 ч. 3 КК України на 2 роки позбавлення волі; за ст. 145 ч. 1 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі; за ст. 143 ч. 2 КК України на 3 роки 6 місяців; за ст. 142 ч. 3 КК України на 11 років позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна, за винятком житла; за ст. ст. 17, ч. 2, 145 ч. 2 КК України на 8 років позбавлення волі; за ст. ст. 17, ч. 2, 89 ч. 3 КК України на 8 років позбавлення волі; за ст. 93 п.п. «а», «і» КК України у вигляді довічного позбавлення волі, з конфіскацією за ст. 93 п. «а» КК України всього належного йому майна, за винятком житла.
На підставі ст. ст. 42, 43 КК України остаточно ОСОБА_19 призначено довічне позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, за винятком житла, з відбуванням покарання згідно ст. 29 Виправно-трудового кодексу України, у тюрмі із суворим режимом утримання.
Ухвалою Верховного Суду України від 17 січня 2002 року вирок суду щодо ОСОБА_19 змінено. Дії ОСОБА_19 перекваліфіковано із ст. 143 ч. 2 КК України в редакції 1960 року на ст. 190 ч. 2 КК України в редакції 2001 року і призначено покарання – 3 роки позбавлення волі.
Виключено з вироку кваліфікуючу ознаку дій ОСОБА_19 – як повторність вчинення розбійного нападу та ухвалено вважати його засудженим за сукупністю злочинів, передбачених ст. ст. 140 ч. 3, 17 ч. 2, 140 ч. 2, 145 ч. 1, 142 ч. 3, ст. 17 ч. 2, 145 ч. 2, 17 ч. 2, 89 ч. 3, 93 п.п. «а», «і» КК України в редакції 1960 року, за ст. 190 ч. 2 КК України в редакції 2001 року у відповідності до ст. ст. 42, 43 КК України в редакції 1960 року до покарання призначеного судом.
09 січня 2020 року ОСОБА_19 , не погоджуючись із постановленими щодо нього судовими рішеннями, звернувся до Великої Палати Верховного Суду із заявою про їх перегляд за виключними обставинами. 
У поданій заяві засуджений порушує питання про заміну покарання, призначеного йому вироком суду, у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк та посилається на рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) у справі «Пєтухов проти України (2)», «Кафкаріс проти Кіпру», «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» та «Ласло Маґяр проти Угорщини» як на підставу для здійснення провадження Великою Палатою Верховного Суду.
На думку заявника, призначення йому покарання у виді довічного позбавлення волі та відсутність правового механізму умовно-дострокового звільнення від відбування такого покарання чи його пом`якшення призводить до порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Перевіривши порядок подання заяви, її відповідність вимогам кримінального процесуального закону, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що заяву слід повернути особі, яка її подала, з таких міркувань.
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом, є виключною обставиною. Такі заяви у відповідності до частини 3 статті 463 КПК подаються до Верховного Суду для їх розгляду у складі Великої Палати.
Пунктом 2 частини 5 статті 461 КПК передбачено право на подачу заяви про перегляд судового рішення з наведених вище підстав лише особою, на користь якої постановлено рішення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною.
Однак, ЄСПЛ рішень щодо ОСОБА_19 не постановляв, не вказує на них у своїй заяві і сам засуджений. Рішення ЄСПЛ, на які посилається заявник, у справах «Пєтухов проти України (2)», «Кафкаріс проти Кіпру», «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» та «Ласло Маґяр проти Угорщини» не є підставою у розумінні статей 459, 461 КПК для здійснення провадження Великою Палатою Верховного Суду за виключними обставинами відносно ОСОБА_19 .
Виходячи з положень частини 3 статті 464 та частини 3 статті 429 КПК, заява про перегляд судового рішення повертається, якщо її подала особа, яка не наділена правом такої подачі.
Враховуючи викладене та керуючись статтями 429, 464 КПК,Велика Палата Верховного Суду
у х в а л и л а:
Заяву ОСОБА_19 про перегляд вироку апеляційного суду Хмельницької області від 28 серпня 2001 року та ухвали Верховного Суду України від 17 січня 2002 року за виключними обставинами повернути заявнику з усіма доданими до неї матеріалами.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач	 	           ОСОБА_1 	
Судді:	ОСОБА_2 	      ОСОБА_10 	
 	ОСОБА_3 	      ОСОБА_11 	
 	ОСОБА_4 	     ОСОБА_12 	
 	ОСОБА_5 	     ОСОБА_13 	
 	ОСОБА_6 	      ОСОБА_15 	
 	ОСОБА_7 	ОСОБА_14 	
 	ОСОБА_8 	ОСОБА_16 	
 	ОСОБА_9 	ОСОБА_17 	
 		ОСОБА_18