П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 січня 2020 р. Категорія 106020000	м.Одеса	Справа № 420/2179/19	
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.
час і місце ухвалення: 12:39, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:  Семенюка Г.В.
суддів: Домусчі С.Д. ,  Шляхтицького О.І. 

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановиВ:

          Позивач, звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, мотивуючи його тим, що в період проходження військової служби у в/ч НОМЕР_1 перебував на фінансовому забезпеченні у в/ч НОМЕР_1 та отримував грошове забезпечення. При звільненні позивача з військової служби, військовою частиною НОМЕР_2 не була виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01.07.2016 року по 01.02.2019 року. Також позивачу не була виплачена грошова компенсація за невикористані вихідні, святкові та не робочі дні, які не використані під час виконання завдань у зоні проведення АТО у Донецькій та Луганських областей та інших відряджень. Не нарахування ОСОБА_1 добових за час перебування у відрядженні, не надання вихідних днів за виконання службових і спеціальних обов`язків під час відрядження. Не виплачено грошової компенсації за не використані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки, та грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
          Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2019 року позов задоволено частково. Визнано бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2016 року до 01.02.2019 року та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2016 року до 01.02.2019 року. Визнано протиправною бездіяльність командування військової частини НОМЕР_1 , щодо не нарахування ОСОБА_1 добових за час перебування у відрядженні, не надання вихідних днів за виконання службових і спеціальних обов`язків під час відрядження та зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 добові витрати.  Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за не використані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки.  В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду в частині не задоволення позовної вимоги в частині визнання бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані вихідні, святкові та не робочі дні, які не використані під час виконання завдань у зоні проведення АТО у Донецькій та Луганських областей та інших відряджень, зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за ці дні.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відмовляючи в задоволенні цієї частини позову, суд першої інстанції не врахував, що відповідачем порушеного його право на відпочинок, передбачене ст. 45 Конституції України.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позовні вимоги в цій частині позову, суд першої інстанції не врахував, що позивачем порушено термін, передбачений КАС України в межах якого він міг звернутися до суду за захистом своїх прав.
На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а скарга Військової частини НОМЕР_1 підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне:
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних силах України у військовій частині НОМЕР_1 , згідно наказу МО України від 01.07.2016 року №592. Під час проходження військової служби перебував на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_1 . 
01.02.2019 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №23, згідно наказу Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 28 січня 2019 року №22 позивача звільнено з військової служби у запас відповідно до підпункту «ґ» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини) та виключено із списків військової частини та всіх видів забезпечення. 
ОСОБА_1 стало відомо, що йому не була виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01.07.2016 року до 01.02.2019 року. Також, під час звільнення з позивачем не було проведено розрахунку щодо виплати грошової компенсації за 56 вихідних, святкових та неробочих днів, які не використані під час виконання завдань у зоні проведення АТО у Донецькій та Луганських областей та інших відряджень, які були за час проходження військової служби, не виплачено добових витрат за 170 днів під час перебування у відрядженні та не виплачено грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки, а саме 42 дні. 
Позивач вважає такі дії Військової частини НОМЕР_1 - протиправними, у зв`язку з чим звернувся з цим позовом до суду.
В силу вимог ч.2  ст.19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Нормами  ст.43 Конституції України  передбачено, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.
При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
У свою чергу, спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є  Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"  (далі - Закон № 2011-XII).
Так, частинами 1-4  статті 9 Закону № 2011-XII  встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Абзацом 2 частини 3  статті 9 Закону № 2011-ХІІ  встановлено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених  Конституцією України  гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає  Закон України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення"  (далі - Закон № 1282-ХІІ).
Відповідно до положень  ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»  індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно положень  ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»  індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Таким чином, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до положень  ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»  визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Згідно положень  ст.6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»  у разі виникнення обставин, передбачених  статтею 4 цього Закону  грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Кабінетом Міністрів України затверджено  Постанову «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» від 17.07.2003 року № 1078, згідно з п.4 якого індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Згідно з п.4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення № 1078, у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.
У п.1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення визначено, що обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування  Закону України від 06.02.2003 року № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно - правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 12.12.2018р. по справі № 825/874/17.
За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Відповідно до п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Тобто він є базовим для обчислення індексу споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. При цьому, у разі підвищення посадових окладів у місяці, в якому право на індексацію ще не виникло, такий місяць є базовим.
Водночас, пунктом 6 Порядку № 1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. У  Законі  йдеться про фінансові ресурси бюджетів всіх рівнів.
У свою чергу відповідач, як розпорядник бюджетних коштів, проводить видатки виключно у межах бюджетних асигнувань, які встановлені кошторисом.
Проте, суд апеляційної інстанції зазначає, що у відповідності до статті 1 Протоколу № 1 до  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених  законом  і загальними принципами міжнародного права.
У справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1Протоколу № 1  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  та зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23 Рішення).
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Крім того, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою  Конституція України  відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до  статті 17 Конституції України  перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99  у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 № 5- рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).
У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.
Колегія суддів також враховує і  рішення Конституційного суду України від 15.10.2013 № 9-рп/2013, в якому зазначено, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг.
Однак, як зазначалось вище, у п.5 Порядку №1078 передбачено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у п.2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 %.
Отже, відповідно до п.5 вказаного Порядку, проведення індексації грошових доходів населення, індекс споживчих цін у березні 2018 року рівний 1 та індексація грошового забезпечення не нараховується.
Разом з тим, відповідно до офіційних даних, що містяться на сайті Державної служби статистики України, з квітня 2018 року індекс споживчих цін не перевищував 103%, а тому передбачених  законом  підстав для індексації грошового забезпечення позивача за період з 01 березня 2018 року по 02 лютого 2019 року немає.
Таким чином, грошове забезпечення позивача за період з 01 березня 2018 року по 02 лютого 2019 року індексації не підлягає, що помилково не було встановлено судом першої інстанції.
Постановою Верховного Суду від 01.03.2018 року по справі №806/1551/17 встановлено, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських зі служби в поліції (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані  Кодексом законів про працю України». Питання відповідальності за затримку виплати грошового забезпечення при звільненні військовослужбовців також не врегульовані спеціальним законодавством.
Відповідно до  статті 3 Кодексу законів про працю України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Судом встановлено, що відповідно до розпорядження Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 29.07.2016 року №173 позивач перебував у відрядженні до військової частини НОМЕР_3 на період з 15.08.16 року по 06.09.16 року. Відповідно до Витягу зі послужного списку ОСОБА_1 він приймав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей у складі військової частини АЗ821 з 22.10.16 року по 24.10.16 року, з 09.12.16 року по 28.02.17 року, з 26.04.17 року по 01.05.17 року, з 22.05.17 року по 28.05.17 року. Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 16.03.2018 року №57 позивач прибув у службове відрядження з метою прийняття участі у заходах бойового злагодження підрозділу у складі Національного контингенту в Косово Республіка Сербія з військової частини НОМЕР_1 (посвідчення про відрядження №415 від 15.03.2018 року). Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 04.05.2018 року №92 позивач убув після службового відрядження з метою прийняття участі у заходах бойового злагодження підрозділу у складі Національного контингенту в Косово Республіка Сербія до військової частини НОМЕР_1 (посвідчення про відрядження №415 від 15.03.2018 року).
Таким чином, позивачу були нараховані 56 вихідних, святкових та неробочих днів, які не використані під час виконання завдань у зоні проведення АТО у Донецькій та Луганської областях та інших відряджень, які були за час проходження військової служби.
Стаття 45 Конституції України  передбачає, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Відповідно до ст. 1-2 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в  Конституції України  та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені  законом  пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до ч.3 ст.199  Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України», військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби у добовому наряді здійснюється у будь-які дні тижня без обмеження загальної тривалості службового часу.
Частиною 2 статті 203  Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України»  передбачено, що офіцерам, військовослужбовцям військової служби за контрактом, які виконували службові обовязки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня. За своєю правовою природою такі дні для відпочинку найближче наближені до відпусток. Виходячи з аналізу вищевказаних норм, дні для відпочинку за час виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні має надаватись військовослужбовцям у інший робочий день.
З урахуванням вищевикладеного, а також враховуючи що фактично трудові відносини між позивачем та військовою частиною НОМЕР_1 припинились, вбачається можливість відновлення порушених прав позивача шляхом виплати грошової компенсації за невикористанні дні відпочинку терміном 56 діб.
Частинами 4 та 6  статті 10 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  встановлено для військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. Вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків. Ці дні згідно з планами, а також вільний від занять час відводяться для відпочинку, проведення культурно-освітньої роботи, спортивних заходів та ігор. Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня.
При цьому, у відповідності до частини 1 цієї статті загальна тривалість службового часу військовослужбовців на тиждень не може перевищувати нормальної тривалості робочого часу за відповідний період, визначеної законодавством України. У відповідності до частини 1  статті 50 Кодексу законів про працю України, нормальна тривалість робочого часу не може перевищувати 40 годин на тиждень.
Виходячи з аналізу вищезазначених норм для військовослужбовців встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з нормальною тривалістю робочого часу по 8 годин на день.
Однак, враховуючи специфіку виконання завдань військовослужбовцями під час участі в Антитерористичній операції (Операції Об`єднаних Сил), таких як безперервне виконання службових обов`язків протягом тривалого часу без вихідних днів та часу, який значно перевищує встановлену норму робочого часу на тиждень, з метою впорядкування соціального та правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей Міністерством оборони України було прийнято  наказ №27 від 19.01.2016 року «Про затвердження Інструкції про організацію у Збройних Силах України соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та членів їхніх сімей, працівників Збройних Сил України»  (далі-Наказ №27).
Пунктом 3 Наказу №27 визначено одним із завдань, покладених на військові частини, забезпечення дотримання соціальної справедливості при розподілі службового навантаження та необхідного часу для відпочинку військовослужбовців, працівників, визначення та підтримання порядку надання часу (іншого дня) для відпочинку за невикористані вихідні, святкові та неробочі дні, а під час дії особливого періоду також додатково покладається завдання по наданню військовослужбовцям військової служби за контрактом, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні поза пунктами постійної дислокації військової частини, відповідного часу (іншого дня) для відпочинку, у тому числі з можливістю виїзду до місця проживання сім`ї. Однак, у зв`язку з відсутністю нормативного регулювання самого порядку обліку та механізму надання таких вихідних днів командирами військових частин, встановленням Наказом №27 права на отримання таких вихідних без механізму реалізації такого, відсутності правового механізму виплати грошової компенсації за виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні відповідний час для відпочинку без врахування вихідних, святкових та неробочих днів до моменту виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 станом на 01 лютого 2019 року позивачу наданий не був, грошова компенсація не виплачувалась.
                    У відповідності до  статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Як вказав у своєму рішенні Європейський суд з прав людини по справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (пункт 63) стаття 13 Конвенції прямо виражає обов`язок держави, передбачений статтею 1 Конвенції, захищати права людини передусім у межах своєї власної правової системи. Таким чином, ця стаття вимагає від держав національного засобу юридичного захисту, який би забезпечував вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги", та надання відповідного відшкодування.
У відповідності до приписів статтей  1,  2 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за трудовим договором. До заробітної плати належить додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Згідно із ст. 15  Закону України «Про Збройні Сили України», фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.
Відповідно до положень  статті 8 Бюджетного кодексу України  бюджетна класифікація використовується для складання і виконання державного бюджету та затверджується центральним органом державної влади, що забезпечує формування та реалізацію державної фінансової та бюджетної політики. Однією зі складових бюджетної класифікації є класифікація видатків та кредитування бюджету.
У відповідності до пункту 2.1.1 Інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженої  наказом Міністерства фінансів України від 12.03.2012 року №333  за категорією кодів економічної класифікації видатків бюджету 2110 «Оплата праці» передбачаються видатки на оплату праці всіх працівників бюджетних установ (організацій), а також грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони згідно з установленими посадовими окладами, ставками або розцінками, матеріальну допомогу, у тому числі видатки на премії та інші види заохочень чи винагород відповідно до законодавства.
Таким чином, бюджетне законодавство відносить грошове забезпечення військовослужбовців до заробітної плати.
Відповідно до  ст. 72 Кодексу законів про працю України, робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі.Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами  статті 107 цього Кодексу.  Статтею 73 Кодексу законів про працю України, встановлені такі святкові дні: 1 січня - Новий рік; 7 січня і 25 грудня - Різдво Христове; 8 березня - Міжнародний жіночий день: 1 травня - день праці; 9 травня - день перемоги над нацизмом у Другій світовій війні (день перемоги); 28 червня - День  Конституції України; 24 серпня - День незалежності України; 14 жовтня - День захисника України. Робота також не провадиться в дні релігійних свят: 7 січня і 25 грудня - Різдво Христове; один день (неділя) - Пасха (Великдень); один день (неділя) - Трійця.
Враховуючи вищевикладене, військовою частиною НОМЕР_1 протиправно відмовлено позивачу у виплаті грошової компенсації за невикористанні дні відпочинку терміном 56 діб.
Частинами 6 та 9  статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  встановлено, що при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з відрядженням в інші населені пункти, військовослужбовцям відшкодовуються витрати на відрядження в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
                    Пунктом 13  Постанови Кабінету Міністрів України «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» від 02.02.2011 року № 98, в редакції, що діяла до 22.11.2017 року, тобто на момент перебування позивача у відрядженні, було визначено, що особливості направлення у відрядження військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, а також інших працівників органів внутрішніх справ, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, які проходять службу в органах і підрозділах цивільного захисту, визначаються за погодженням з Міністерством фінансів відповідно Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.
Наказом Міністерства оборони України 20.02.2017 року № 105  Про затвердження Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України» (та  наказом Міністра оборони України від 29 серпня 2011 року № 530 «Про затвердження Інструкції про порядок відшкодування військовослужбовцям Збройних Сил України витрат на службові відрядження в межах України», який втратив чинність на підставі  Наказу Міністерства оборони №105 від 20.02.2017 року) було затверджено про порядок відшкодування військовослужбовцям Збройних Сил України витрат на службові відрядження в межах України (далі - Інструкція).
Відповідно до пункту 2 відрядження - направлення військовослужбовців Збройних Сил України за  наказом  командира (начальника, керівника) на певний строк в іншу місцевість для виконання службових завдань поза місцем постійної (тимчасової) дислокації військової частини (підрозділу). Для покриття особистих витрат під час відрядження військовослужбовцям здійснюються виплата добових та відшкодування витрат на наймання житлового приміщення, а також на проїзд до місця відрядження та назад.
За приписами пункту з Інструкції направлення військовослужбовця у відрядження здійснюється посадовими особами, та оформляється наказом (розпорядженням) із зазначенням:                    пункту призначення, найменування військової частини або підприємства, куди відряджений військовослужбовець, строку та мети відрядження.
Згідно пунктів 10, 11 Інструкції, окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням). Добові витрати відшкодовуються в єдиній сумі незалежно від статусу населеного пункту. За кожний день (включаючи день вибуття та день прибуття) перебування військовослужбовця (крім військовослужбовців строкової служби) у відрядженні в межах України, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками), йому виплачуються добові в межах сум, затверджених  постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98.
Таким чином, коли позивач перебував у відрядженні, він мав право на виплату добових за час перебування у відряджені у період з 15.08.2016 року по 06.09.2016 року (згідно розпорядження Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 29.07.2016 року №173 в загальному 21 день), з 22.10.16 року по 24.10.16 року (3 доби), з 09.12.16 року по 28.02.17 року (82 доби), з 26.04.17 року по 01.05.17 року (6 діб), з 22.05.17 року по 28.05.17 року (7 діб) (згідно з Витягу із послужного списку Коваленка А.А. ) та з 16.03.2018 року по 04.05.2018 року (згідно    витягу з  наказів  командира військової частини НОМЕР_4 від 16.03.2018 року №57 та від 04.05.2018 року №92 (посвідчення про відрядження №415 від 15.03.2018 року) в загальному 51 доба), що в загальному складає 170 днів.
Згідно із пунктом 12  статті 12 Закону №3551-ХІІ  учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України "Про відпустки" від 05.11.1996 року №504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до  статті 16-2 Закону №504/96-ВР  учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений  Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до  Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно із пунктом 8  статті 10-1 Закону №2011-ХІІ  військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до  Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо  Законом України "Про відпустки"  або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14  статті 10-1 Закону №2011-ХІІ  передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17  статті 10-1 Закону №2011-ХІІ  в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18  статті 10-1 Закону №2011-ХІІ  в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у  законах України від 21 жовтня 1993 року №3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію"  та  від 06 грудня 1991 року №1932-XII "Про оборону України".
За визначенням  статті 1 Закону №3543-XII  особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону №1932-XII  визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в  статті 1 Закону №3543-XII  надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак  Законом №2011-XII  не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби, а отже доводи апелянта про те, що з урахуванням дії в Україні особливого періоду та призупинення відповідних прав військовослужбовців щодо додаткових відпусток, позивач не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за не отримані додаткові відпустки є безпідставними.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12  статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР "Про відпустки".
Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого  наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої  статтею 16-2 Закону №504/96-ВР  та пунктом 12 частини першої  статті 12 Закону №3551-ХІІ.
Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 620/4218/18
Крім того, колегія суддів враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі "Тимошенко проти України" (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту "законності", передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).
З матеріалів справи вбачається, що на протязі 2017 по 2019 років позивач до керівництва військової частини НОМЕР_1 з рапортами щодо надання додаткової відпустки, як учаснику бойових дій не звертався.
Таким чином, позивач при звільненні з військової служби у запас мав право на отримання грошової компенсації за невикористану у 2017-2019 роках додаткову відпустку.  
Відповідно до  наказу  командира військової частини НОМЕР_1 від 01.02.2019 року №23 старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та виплатити грошової компенсації вартості за недоотримане речове майно у розмірі 21613,19 грн., але на час розгляду справи у суді 16.05.2019 року вищевказану суму позивачу було сплачено, що не заперечувалось позивачем, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні цієї позовної вимоги.
Представником відповідача під час розгляду справи заявлялось клопотання    від 20.05.2019 року №710 про залишення позовних вимог без розгляду, в зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду, оскільки такий строк повинен обраховуватись не пізніше дати звільнення позивача зі служби, тобто з 01.02.2019 року.
Розглянувши вказане клопотання, суд вважає, що воно не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Частиною 2  ст.122 КАС України    встановлений шестимісячний строк звернення до суду по спорах з питань проходження публічної служби.
Частиною 5  ст.122 КАС України  встановлений місячний строк звернення до суду по спорах з питань проходження публічної служби.
Згідно положень ч.2  ст.122 КАС України  цей строк повинен обраховуватись з дати коли особа дізналась, або повинна була дізнатись про порушення свого права чи охоронюваного  законом  інтересу.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя  статті 122 КАС України).
Відповідно до положень ч.4  ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів»  висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.    
Так, спеціальним законодавством прямо не врегульовано питання строків звернення до суду у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про оплату праці (виплату грошового забезпечення), однак за змістом пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого  наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260  грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, право на отримання таких виплат не обмежується жодним строком.
Таким чином, є необґрунтованими твердження скаржника щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки стягнення сум компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій не обмежені позовною давністю. На час відпустки, яка хоча і непов`язана з виконанням службових обов`язків, за особою зберігається заробітна плата (грошове забезпечення), такі виплати включаються до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною. Це ж саме стосується і компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки.
Вказане відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у зразковій справі 620/4218/18 (Пз/9901/4/19) та, з огляду на типовість цієї справи, відповідно ч. 3  ст. 291 КАС України  має бути враховано при вирішенні спору у даній справі.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії належним чином обґрунтовані, підтверджені наявними матеріалами справи та підлягають частковому задоволенню. 
Враховуючи вище викладене, колегія судів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного Рішення було неповно з`ясовано судом обставини, що мають значення для справи, а відтак, відповідно до ст.ст. 315, ст. 317 КАС України, - оскаржуване Рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - задовольнити.
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , - задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2019 року по справі № 420/2179/19, - скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 ,  - задовольнити частково.
Визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2016 року до 28.02.2018 року та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2016 року до 28.02.2018 року. 
Визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані вихідні, святкові та не робочі дні, які не використані під час виконання завдань у зоні проведення АТО у Донецькій та Луганських областей та інших відряджень та зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за ці дні.
Визнати протиправними бездіяльність командування військової частини НОМЕР_1 щодо порушення прав ОСОБА_1 передбачених чинним законодавством України та не нарахування ОСОБА_1 добових за час перебування у відрядженні, не надання вихідних днів за виконання службових і спеціальних обов`язків під час відрядження та зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 добові витрати.
Визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за не використані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки та зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за не використані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки.
В задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.    

Суддя-доповідач 	 	Семенюк Г.В.	
Судді	    	Домусчі С.Д.    Шляхтицький О.І.