ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" лютого 2020 р.           Справа№ 26/422
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Дідиченко  М.А.
суддів:            Пономаренка  Є.Ю. 
          Руденко  М.А. 

при секретарі:          Верьовкін С.С.

за участю представників сторін:
від стягувача: Сирота О.М.;
від боржника: Каланчук Л.М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Денисенко Таїсії Володимирівни
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.05.2018
у справі №26/422 (суддя В.І. Пінчук)
за заявою  Данілевича Андрія Миколайовича 
про видачу дублікату наказу господарського суду м. Києва від 15.04.2010 р. 
за позовом Фізичної особи -підприємця Данілевича Андрія Миколайовича
до Фізичної особи -підприємця Денисенко Таїсії Володимирівни.
про стягнення  153 568, 01 грн.

В  С  Т  А  Н  О  В  И  В:

Короткий зміст позовних вимог та хід розгляду справи 

Фізична особа-підприємець Данілевич Андрій Миколайович звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з Фізичної особи-підприємця Денисенко Таїсії Володимирівни 140 365, 00 грн. основного боргу, 8 767, 20 грн. пені, 1 156, 87 грн. 3% річних та 3278, 94 грн. збитків від інфляції, а всього 153 568,01 грн. 
Рішенням Господарського суду м. Києва від 14.01.2010 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.03.2010, позов задоволено частково.
15.04.2010 р. на виконання рішення був виданий наказ про стягнення з Фізичної особи-підприємця Денисенко Таїсії Володимирівни на користь Фізичної особи-підприємця Данілевича Андрія Миколайовича 140 365,00 грн. боргу, 1403, 65 грн. державного мита та 215,71 грн. витрат на інформаційно -технічне забезпечення судового процесу.
05.04.2018 р. до Господарського суду міста Києва від стягувача надійшла заява про видачу дублікату наказу господарського суду м. Києва від 15.04.2010 р. 

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.05.2018 видано дублікат наказу Господарського суду м. Києва від 15.04.2010 р. у справі №26/422 про стягнення з фізичної особи - підприємця Денисенко Таїсії Володимирівни на користь фізичної особи - підприємця Данілевича Андрія Миколайовича 140 365 грн. 00 коп. боргу, 1 403 грн. 65 коп. державного мита та 215 грн. 71 коп. витрат на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов до висновку, що оскільки наказ господарського суду м. Києва від 15.04.2010 р. був втрачений при пересилці і строк пред`явлення наказу не закінчився, суд вважає заяву Данілевича А.М. такою, що підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятою ухвалою, Фізична особа-підприємець Денисенко Таїсія Володимирівна звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.05.2018 у справі № 26/422 та відмовити у задоволені заяви ФОП Данілевича А.М. про видачу судового наказу.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач, з метою введення суду в оману, надав на обґрунтування своїх вимог штучно створені докази про начебто втрату виконавчого документу при пересиланні в листопаді 2016 року. В той же час, в рішенні Господарського суду міста Києва від 01.06.2017 у справі № 910/5945/17 було встановлено, що виконавчий документ позивачу був повернутий 08.12.2010, а виконавче провадження було знищено ще у 2013 році.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу передачі судової справи між суддями, справу № 26/422 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М. А. - головуюча суддя; судді - Руденко М.А., Пономаренко Є.Ю.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі № 26/422 та призначено справу до розгляду на 19.02.2020.

Позиції представників сторін

Через відділ документального забезпечення суду від стягувача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній не погоджується з твердженнями, вказаними в апеляційній скарзі, та просить останню залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду м. Києва від 14.01.2010 р. позов задоволено частково.
Стягнуто з фізичної особи - підприємця Денисенко Таїсії Володимирівни на користь фізичної особи - підприємця Данілевича Андрія Миколайовича 140 365 грн. 00 коп. боргу, 1 403 грн. 65 коп. державного мита та 215 грн. 71 коп. витрат на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу.
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.03.2010 р. зазначене рішення залишене без змін.
15.04.2010 р. на виконання рішення був виданий наказ про стягнення з Фізичної особи-підприємця Денисенко Таїсії Володимирівни на користь Фізичної особи -підприємця Данілевича Андрія Миколайовича 140365,00 грн. боргу, 1403, 65 грн. державного мита та 215,71 грн. витрат на інформаційно -технічне забезпечення судового процесу.
Відповідно до інформаційної довідки про виконавче провадження № 26133907, постановою відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління  юстиції у м. Києві від 28.04.2011 р. відкрите виконавче провадження з виконання наказу господарського суду м. Києва від 15.04.2010 р. у справі № 26/422 і накладено арешт на майно боржника - Фізичної особи-підприємця Денисенко Таїсії Володимирівни. 
В подальшому, постановою відділу державної виконавчої служби від 20.12.2016 р. вказаний виконавчий документ повернутий стягувачеві у зв`язку із тим, що в ході проведення виконавчих дій з примусового виконання судового рішення не було виявлене майно боржника, на яке можливо звернути стягнення.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно ст. 129-1 Конституції України та ст. 326 ГПК України рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».
Згідно з ч. 1 ст. 327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Пунктом 9 Розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до п. 19.4 Розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого документа постановляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви. За видачу стягувачу дубліката виконавчого документа справляється судовий збір у розмірі 0,03 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ухвала про видачу чи відмову у видачі дубліката виконавчого документа може бути оскаржена в апеляційному та касаційному порядку.
З матеріалів справи та копії матеріалів виконавчого провадження встановлено, що наказ Господарського суду міста Києва видано 15.04.2010 зі строком пред`явлення його до виконання до 15.04.2013.
У період здійснення виконавчого провадження з виконання вказаного наказу діяло декілька редакцій Закону України "Про виконавче провадження".
05.10.2016 набрав чинності Закон України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження"  [до 05.10.2016 діяв  Закон України від 21.04.1999 № 606-XIV "Про виконавче провадження"  (зі змінами)].
Відповідно до пункту 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені протягом року виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених  статтею 12  цього Закону. (ч. 5 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження»)
У  Прикінцевих та перехідних положеннях Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016  визначено: виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом (пункт 5); рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження (пункт 6); виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього  Закону  (пункт 7).
Відповідно до частини першої  статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016  виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Частинами четвертою і п`ятою зазначеної статті передбачено, що у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються, при цьому у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.
Аналіз приписів підпункту 19.4. пункту 1 Розділу XI Перехідні положення ГПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017, чинній на момент звернення позивача до місцевого суду з вимогою про видачу дубліката наказу суду, дозволяє зробити висновок про те, що у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання,  з наданням суду доказів сплати судового збору в розмірі 0,03 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Отже, законодавцем визначено право стягувача на повторну видачу йому судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, наказу суду (його дубліката) як виконавчого документа, на підставі якого здійснюється примусове виконання судового рішення, прийнятого по суті спору.
При цьому, процесуальним законом встановлено часові межі на звернення стягувача до суду із заявою про видачу дубліката судового наказу та визначено їх до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Як вбачається з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, виконавчий документ було повернуто стягувачу 20.12.2016 у зв`язку з відсутністю у боржника майна.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що в даній справі строк пред`явлення наказу до виконання ще не сплив та становить 3 роки з моменту повернення виконавчого документа стягувачеві (тобто з 20.12.2016).
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.05.2018 у справі № 910/7153/14 та від 06.06.2018 у справі № 910/7155/14.
Посилання апелянта на те, що виконавчий документ було повернуто стягувачу 08.12.2010, що підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 01.06.2017 у справі № 910/5945/17 колегією суддів відхиляються, оскільки вказане рішення було скасовано постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2018.
Більш того, повернення стягувачу виконавчого документа 08.12.2010 не позбавило його права відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» повторного пред`явити наказ Господарського суду міста Києва від 15.04.2010 у справі № 26/422 до виконання.
Так, з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень вбачається, що стягувачем наказ Господарського суду міста Києва від 15.04.2010 у справі № 26/422 було повторно пред`явлено до виконання 26.04.2011, на підставі чого було відкрито виконавче провадження № 26133907.
Відповідно до Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 2432/5 від 05.08.2016, автоматизована система виконавчого провадження - комп`ютерна програма, що забезпечує збирання, зберігання, облік, пошук, узагальнення, надання відомостей про виконавче провадження, формування Єдиного реєстру боржників та захист від несанкціонованого доступу.
Згідно з пунктами 2-4 Розділу IV Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, виконавцем до АСВП обов`язково вносяться відомості про проведення всіх виконавчих дій та прийняття процесуальних рішень.
До АСВП в обов`язковому порядку вносяться також відомості про всі документи, отримані на запит державного виконавця, заяви сторін виконавчого провадження, відповіді на них та їх скановані копії.
Відомості про проведення виконавчих дій вносяться до АСВП одночасно з виготовленням документа, на підставі якого вчиняється виконавча дія, або одночасно з виготовленням документа, яким оформлюється проведення виконавчої дії.
У разі здійснення виконавчої дії за межами органу державної виконавчої служби (офіса приватного виконавця) відомості про таку дію вносяться до АСВП не пізніше наступного робочого дня після її проведення.
Постанови виконавця, а також інші документи виконавчого провадження виготовляються за допомогою АСВП. Виготовлення постанов та інших документів виконавчого провадження не в АСВП забороняється.
Аналогічні приписи містяться в ст. 8 Закону України "Про виконавче провадження", згідно якої, у разі тимчасової відсутності доступу до автоматизованої системи допускається виготовлення документів на паперових носіях з подальшим обов`язковим внесенням їх до автоматизованої системи не пізніше наступного робочого дня після відновлення її роботи.
Вільний та безоплатний доступ до інформації автоматизованої системи виконавчого провадження забезпечує Міністерство юстиції України у мережі Інтернет на своєму офіційному веб-сайті з можливістю перегляду, пошуку, копіювання та роздрукування інформації, на основі поширених веб-оглядачів та редакторів, без необхідності застосування спеціально створених для цього технологічних та програмних засобів, без обмежень та цілодобово.
Оскільки за приписами вищевказаного Закону автоматизованою системою виконавчого провадження забезпечується централізоване зберігання документів виконавчого провадження, а також надання сторонам виконавчого провадження інформації про виконавче провадження та виготовлення документів виконавчого провадження, вказане дає підстави для висновку, що інформація внесена до АСВП виконавцем в межах конкретного виконавчого провадження щодо проведених дій на примусове виконання виконавчого документа є офіційною та може бути використана в спорі стороною, яка є учасником виконавчого провадження, з посиланням на наявні в АСВП дані.
Оскільки з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень вбачається, що наказ Господарського суду міста Києва від 15.04.2010 у справі №26/422 був повернутий стягувачу саме 20.12.2016, а тому доводи апелянта в цій частині колегією суддів відхиляються.
Враховуючи вищевикладене, стягувач звернувся з заявою про видачу дублікату наказу в межах строку для пред`явлення наказу до примусового виконання.
Судова колегія також звертає увагу на наступне.
Відповідно до п.  37 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Деркач та Палек проти України» (заяви №№ 34297/02 та 39574/02)  від 21.12.2004, остаточне з 06.06.2005, п.  1 ст. 6 Ковенції гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб п.  1 ст.  6 детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення ст.  6 як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей ст.  6 (див. «Бурдов проти Росії», заява №  589498/00, п. 34).
Оскільки наказ Господарського суду міста Києва № 26/422 від 15.04.2010 було втрачено працівниками ДВС при пересилці, що підтверджується актом втрати виконавчого документа від 16.11.2017, то обмеження можливості стягувача отримати результат виконання рішення суперечить принципу права на суд, який включає в себе виконання остаточного судового рішення як стадії судового процесу, та призводить до порушення принципу верховенства права, як основного принципу правової держави.
Вказане вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 28.12.2018 у справі № 910/11424/15.
З огляду на встановлене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення заяви стягувача про видачу дублікату наказу Господарського суду міста Києва № 26/422 від 15.04.2010.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За наведених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, наведених в оскаржуваній ухвалі, а тому відсутні підстави для скасування або зміни ухвали Господарського суду міста Києва від 17.05.2018 у справі № 26/422.
Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника. 
Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П  О  С  Т  А  Н  О  В  И  В  :

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Денисенко Таїсії Володимирівни на ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.05.2018 року у справі № 26/422 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.05.2018 року у справі № 26/422 залишити без змін.
3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.
4. Матеріали справи № 26/422 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 25.02.2020 р.

Головуючий суддя                                                            М.А.  Дідиченко 

Судді                                                                                Є.Ю.  Пономаренко

                                                                                М.А.  Руденко