Постанова
Іменем України
 
09 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 755/451/16-ц
провадження № 61-29589св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - Державна казначейська служба України, Ірпінський міський відділ (з обслуговування міст Ірпінь та Буча) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, прокуратура Київської області, Києво-Святошинська місцева прокуратура,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги Державної казначейської служби України та ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від               12 липня 2017 року у складі судді Катющенко В. П. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 03 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Усика Г. І., Ратнікової В. М., Невідомої Т. О.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України, Ірпінського міського відділу (з обслуговування міст Ірпінь та Буча) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, прокуратури Київської області, Києво-Святошинської місцевої прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 06 листопада 2013 року йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 171 КК України.
24 грудня 2013 року відносно нього складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні по факту перешкоджання законній професійній діяльності журналістів.
Вироком Ірпінського міського суду Київської області від 13 червня                    2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 жовтня 2015 року, його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною першою статті 171 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу вказаного кримінального правопорушення.
Позивач зазначав, що у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності він зазнав значних моральних переживань та страждань, які призвели до погіршення стану його здоров`я та необхідності проходити стаціонарне лікування в неврологічному відділенні.
Також вказував на те, що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності принижено його честь та гідність, а також завдано непоправної шкоди діловій репутації, оскільки процес притягнення до кримінальної відповідальності набув розголосу та активно висвітлювався у різних друкованих ЗМІ та по телебаченню. Будучи Головою спілки ветеранів Афганістану, він у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, під тиском громадської думки, був вимушений залишити цю посаду, що завдало йому додаткових моральних страждань.
З огляду на викладене просив стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання Державною казначейською службою України грошових коштів з єдиного казначейського рахунку, на його користь на відшкодування моральної шкоди 1 728 000,00 грн та на відшкодування майнової шкоди - 5 785,22 грн.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України, шляхом списання Державною казначейською службою України грошових коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 70 400,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Частково задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 06 листопада 2013 року по 01 жовтня 2015 року, тобто 22 повних календарні місяці. При визначенні розміру відшкодування моральних страждань суд виходив з мінімального розміру заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування (3200,00 грн) за кожен місяць перебування позивача під слідством та судом, що становить 70 400,00 грн (3200,00 грн * 22).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у частині відшкодування матеріальної шкоди на лікування у зв`язку з погіршенням стану здоров`я під час кримінального провадження, суд першої інстанції виходив з недоведеності причинно-наслідкового зв`язку між погіршенням здоров`я позивача та притягненням його кримінальної відповідальності.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 03 жовтня 2017 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2017 року в частині розміру відшкодування моральної шкоди змінено, зменшено розмір відшкодування моральної шкоди з 70 400,00 грн до 44 800,00 грн.
В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від               12 липня 2017 року залишено без змін.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з                06 листопада 2013 року (повідомлення про підозру) по 01 жовтня 2015 року (дата постановлення ухвали Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних і кримінальних справ), тобто 22 повних місяці, оскільки, дійсний строк перебування позивача під слідством та судом розпочався з моменту оголошення йому про підозру - 06 листопада 2013 року та закінчився -               12 січня 2015 року (день постановлення ухвали Апеляційним судом Київської області про залишення без змін вироку Ірпінського міського суду Київської області від 13 червня 2014 року), тобто повних 14 місяців.
Крім того, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог позивача у частині відшкодування матеріальної шкоди на лікування у зв`язку з погіршенням стану його здоров`я під час кримінального провадження.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У жовтні 2017 року Державна казначейська служба України подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить скасуватирішення судів попередніх інстанцій, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга Державної казначейської служби України мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень судами попередніх інстанцій не було враховано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 24 квітня 2017 року у справі № 760/23169/14-ц, що, розмір відшкодування шкоди має визначати суд, що розглядав кримінальну справу в суді першої інстанції (частини перша та друга статті            12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
 
Судами невірно визначено розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню, внаслідок чого розмір відшкодування шкоди позивачу значно завищено. Зокрема, розмір мінімальної заробітної плати на 2017 рік було установлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» у місячному розмірі з 1 січня 2017 року 3 200,00 грн. Разом із тим, відповідно до пункту  3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від                      06 грудня 2016 «Про внесення, змін до деяких законодавчих актів України» (набрав чинності з 01 січня 2017 року) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600,00 грн. Тому відповідач вважав, що при розрахунку моральної шкоди позивача суди повинні були виходити з розрахункової величини 1 600,00 грн за кожний повний місяць перебування позивача під слідством чи судом.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що суд першої інстанції визначаючи розмір шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, необґрунтовано визначив її у мінімальному розмірі, не врахував всіх обставин справи. 
 
Апеляційний суд, зменшуючи розмір шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, помилково вважав, що період за який така шкода відшкодовується закінчився 12 січня 2015 року (день постановлення ухвали Апеляційним судом Київської області про залишення без змін вироку Ірпінського міського суду Київської області від 13 червня 2014 року), оскільки жодним нормативно-правим актом не передбачено, що моральна шкода відшкодовується особі тільки за період до дня ухвалення рішення апеляційним судом чи до дня набрання вироком суду першої інстанції законної сили.
 
На переконання ОСОБА_1 , буквальне та логічне трактування поняття «під слідством та судом» дозволяє стверджувати, що це весь час від дня повідомлення яро підозру та до винесення останнього судового рішення по справі, в якій брав участь позивач, яким є ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 жовтня              2015 року, якою залишено без змін вирок та ухвалу апеляційного суду.
 
Позивач вважає, що суди попередніх інстанцій безпідставно не взяли до уваги висновок експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи від 10 лютого 2017 року № 11699/16-61, з посиланням на те, що при проведенні експертизи було використано методику                          ОСОБА_2 , використання якої припинено. При цьому заявник вказав, що суди попередніх інстанцій помилково ототожнили поняття «методика експертизи» та поняття «використана література», що мало наслідком не врахування важливого доказу у цій справі.
 
Крім того, відмовляючи в стягненні матеріальної шкоди, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між завданою матеріальною шкодою та притягненням позивача до кримінальної відповідальності та після завершення цього процесу. Звернення позивача за медичною допомогою та витрати, які здійснював позивач у зв`язку із цим, відбувались саме в період притягнення його до кримінальної відповідальності внаслідок погіршення стану здоров`я (внаслідок стресів, тривоги тощо), якого позивач зазнавав саме внаслідок притягнення його до кримінальної відповідальності. Зазначав, що до часу притягнення його до кримінальної відповідальності він не мав означених проблем зі здоров`ям.
Відзив/заперечення на касаційну скаргу
У січні 2018 року на адресу суду від прокуратури Київської області надійшло заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому вказано, що підстави для задоволення касаційної скарги відсутні, її доводи не спростовують обґрунтованих висновків судів попередніх інстанцій. 
У січні 2018 року від представника ОСОБА_1 на адресу суду надійшло заперечення на касаційну скаргу Державної казначейської служби України. У запереченні на касаційну скаргу вказано про безпідставність доводів відповідача щодо розрахункової величини для розрахунку шкоди позивача та моменту закінчення періоду, за який така шкода повинна бути стягнута. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних                       і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження за скаргою Державної казначейської служби України та витребувано справу № 755/451/16-ц з Дніпровського районного суду міста Києва. Крім того, вказаною ухвалою зупинено виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 03 жовтня 2017 року до закінчення розгляду касаційної скарги Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних                       і кримінальних справ від 27 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 .
На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 23 травня 2018 року справа передана до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Державної казначейської служби України про розгляд справи за участі представника Державної казначейської служби України.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційних скарг та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для їх задоволення.
06 листопада 2013 року слідчим відділом СВ Ірпінського МВ ГУ МВС України в Київській області Табалюка О. С. повідомлено про підозру в умисному перешкоджанні законній професійній діяльності журналістів, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 171 КК України.
24 грудня 2013 року слідчим СВ Ірпінського МВ ГУ МВС України Київської області Орлик А. О. було складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_1 по факту перешкоджання законній професійній діяльності журналістів, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12013100040001895 від 27 червня 2013 року, який було затверджено старшим прокурором прокуратури міста Ірпеня Київської області Соколовським В. В.
Вироком Ірпінського міського суду Київської області від 13 червня 2014 року, ОСОБА_1 було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною першою статті 171 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу вказаного кримінального правопорушення.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2015 року, вирок Ірпінського міського суду Київської області від 13 червня 2014 року у кримінальному провадженні № 12013100040001895 щодо ОСОБА_1 за частиною першою статті 171 КК України залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 01 жовтня 2015 року, вирок Ірпінського міського суду Київської області від 13 червня 2014 року та ухвала Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2015 року щодо ОСОБА_1 залишені без зміни.
Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Аналогічні положення містяться у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) 
Встановивши, що ОСОБА_1 незаконно притягнули до кримінальної відповідальності, суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що позивач незаконно перебував під слідством і судом з моменту оголошення йому про підозру (06 листопада 2013 року) та до моменту постановлення ухвали Апеляційним судом Київської області про залишення без змін вироку Ірпінського міського суду Київської області від 13 червня 2014 року (12 січня 2015 року), тобто повних 14 місяців.
Доводи ОСОБА_1 про зарахування до строку перебування його під слідством і судом часу, що минув з дня постановлення ухвали апеляційного суду (12 січня 2015 року) і до дня ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції (01 жовтня 2015 року), колегія суддів відхиляє з таких мотивів.
Після постановлення ухвали Апеляційним судом Київської області від                  12 січня 2015 року про залишення без змін вироку Ірпінського міського суду Київської області від 13 червня 2014 року, позивач вважається невинуватим у вчиненні злочину, який йому інкримінували. Виправдувальний вирок суду першої інстанцій після його апеляційного перегляду набув законної сили і з цього моменту  ОСОБА_1 втратив статус підсудного та набув статусу виправданого, що виключає застосування до нього різних обмежувальних заходів, а тому факт оскарження ухвали апеляційного суду до суду касаційної інстанції не має правового значення для визначення строку перебування під слідством та судом.
Згідно зі статтею 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що позивач незаконно перебував під слідством і судом з 06 листопада                  2013 року до 12 січня 2015 року, тобто 14 повних місяців, чим йому завдано моральної шкоди, розмір якої апеляційним судом визначено в сумі                       44 800,00 грн. (3 200,00 грн х 14), з урахуванням того, що  ОСОБА_1 не застосовувались запобіжні та інші обмежувальні заходи, та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості. 
Твердження ОСОБА_1 про протиправне не врахування висновку експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи від 10 лютого 2017 року № 11699/16-6 зводяться до переоцінки доказів у справі, в тому числі вказаного експертного дослідження, що відповідно до статті 400 ЦПК знаходиться поза межами повноважень касаційного суду.
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про недоведеність позивачем причинно-наслідкового зв`язку між завданою йому матеріальною шкодою у вигляді витрат на лікування та притягненням позивача до кримінальної відповідальності, оскільки судами не встановлено, що погіршення здоров`я ОСОБА_1 викликано незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності.
Доводи касаційної скарги Державної казначейської служби України про порушення судом правил підсудності із зазначенням, що позов мав розглядати Ірпінський міський суд Київської області, який виправдав ОСОБА_1 , є безпідставними, так як правила підсудності вказаної категорії справ визначено частиною четвертою статті 110 ЦПК України (в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року), згідно з якою підсудність такої справи визначається також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Положення статті 12 Закону про те, що розмір моральної шкоди визначається після звернення особи із відповідною заявою ухвалою суду, який постановив виправдувальний вирок, встановлюють певний спеціальний (непозовний, спрощений) механізм визначення розміру моральної шкоди і порядку її відшкодування, не можуть сприйматись як встановлення правила про територіальну підсудність вказаної категорії справ на доповнення до тих правил, які визначені статтями 107-114 цього Кодексу. Позивач звернувся з вимогами про відшкодування майнової і моральної шкоди на підставі статті 1176 ЦК України в загальному позовному провадженні, а не в порядку, визначеному статтею 12 Закону, а тому в цьому випадку діють загальні правила територіальної підсудності, встановлені наведеними нормами процесуального права.
Крім того, викладені в касаційній скарзі Державної казначейської служби України доводи з посиланням на Закон України від 06 грудня 2016 року             «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким установлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат і що вона застосовується в розмірі                   1 600,00 грн, на увагу не заслуговують, оскільки зазначений Закон не містить посилань на те, що його положення поширюються на виплати, що здійснюються відповідно до Закону, яким передбачено, що розрахунковою величиною є саме мінімальна заробітна плата, розмір якої згідно Закону України «Про Державний бюджет на 2017 рік» становить 3 200,00 грн.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції в незміненій частині та рішення апеляційного суду без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.
Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Оскільки касаційні скарги Державної казначейської служби України та ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2017 року в незміненій його частині, та рішення Апеляційного суду міста Києва від 03 жовтня 2017 року - без змін, то виконання таких слід поновити. 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги Державної казначейської служби України та ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2017 року              в незміненій його частині, та рішення Апеляційного суду міста Києва від 03 жовтня 2017 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2017 року в незміненій його частині, та рішення Апеляційного суду міста Києва від 03 жовтня 2017 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                           М. М. Русинчук

          Н. О. Антоненко

                                                                                                                       В. І. Журавель