П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 лютого 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/6062/19	
Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  судді - Вербицької Н.В.,
                      суддів – Джабурії О.В.,
                                          Запорожана Д.В.,
при секретарі судового засідання – Биховець А.В., 
за участю представника відповідача – Рамжева О.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Приморського районного відділу у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

15 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:
- визнати протиправною відмову ГУ ДМС України в Одеській області в особі територіального підрозділу Приморського районного відділу ГУ ДМС України в Одеській області у вклеюванні до паспорта громадянина України зразка 1994 року (в формі книжечки, форма якого затверджена постановою Кабміну України №353 від 04.06.1994 року), який виданий на ім`я ОСОБА_1 нової фотокартки у зв`язку з досягненням 45 років;
- зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області в особі територіального підрозділу Приморського районного відділу Головного управління ДМС України в Одеській області вклеїти до паспорта громадянина України зразка 1994 року (в формі книжечки, форма якого затверджена постановою Кабміну України №353 від 04.06.1994 року), який виданий на ім`я ОСОБА_1 нову фотокартку у зв`язку з досягненням 45 років.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що неодноразово звертався до відповідача з заявою про вклеювання фото в його існуючий паспорт громадянина України (у формі книжечки зразка 1994 року) в зв`язку з досягненням 45-річного віку. Посилався, що форма паспорта у вигляді книжечки зразка 1994 року є чинною, термін дії такого паспорта не обмежений, заборони на видачу і обробку паспортів у формі книжечки немає. Зазначав, що в даній заяві не надавав згоди на обробку персональних даних, відмовлявся від отримання і користування будь-якими біометричними документами, зняття біометричної інформації, а також від внесення даних щодо нього до Єдиного демографічного реєстру. Крім того, в зв`язку з пропуском строку звернення для вклеювання фотографії, просив оформити протокол на сплату штрафу в законодавчо встановленому розмірі.   ОСОБА_1 зазначає, що відповідачем не прийнято жодних дій для поновлення строку дії його існуючого паспорта громадянина України (в формі книжечки зразка 1994 року) шляхом вклеювання фото, а повідомлено лише про розгляд заяв з наданням відповідних відповідей. Будь-яких зауважень щодо невідповідності заяв формі встановленого зразка або відсутності у позивача необхідних документів на час звернення з ними відповідачем в листах-відповідях не зазначено.
Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи, що на зазначені позивачем заяви надано відповіді в порядку визначеному Законом України «Про звернення громадян» з відповідними роз`ясненнями щодо порядку вклеювання до паспорта громадянина України зразка 1994 року. Відповідач вважає, що в рамках спірних правовідносин ним дотримано законодавства про звернення громадян в повному обсязі. Зазначає, що його рішеннями, діями чи бездіяльністю права позивача не порушено. ОСОБА_1 звернувся з пропуском строку на вклеювання фотокартки, що є підставою для обміну паспорта відповідно до постанови Кабміну України від 25.03.2015 року за №302. Відповідно до Закону України «Про єдиний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» встановлено певну форму надання документів для отримання паспорта громадянина України, з значить спірний лист не є рішенням суб`єкта владних повноважень відповідно до положень КАС України, а тому не може бути визнано протиправним рішення щодо відмови у видачі паспорта позивачу. Крім того, вимога позивача оформити та видати паспорт громадянина України у формі книжечки із вклеюванням фотокартки неможлива за умови відсутності механізму реалізації Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року №2503-ХІІ. Враховуючи викладене у ГУ ДМС України в Одеській області відсутні законні підстави для вклеювання фотокартки по досягненню певного віку до паспорта громадянина України відповідно до Положення №2503-ХІІ.
ОСОБА_1 надав до суду відповідь на відзив у якій просив врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 19.09.2018 року по справі №806/3265/17. Крім того, посилався на доводи, що містилися в позовній заяві.  
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить зазначене рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги в частині позовних вимог щодо зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області в особі територіального підрозділу Приморського районного відділу Головного управління ДМС України в Одеській області вклеїти до паспорта громадянина України зразка 1994 року (в формі книжечки, форма якого затверджена постановою Кабміну України №353 від 04.06.1994 року), який виданий на ім`я ОСОБА_1 нову фотокартку у зв`язку з досягненням 45 років. Зокрема апелянт зазначає, що з листів відповідача вбачається, що при відмові у вклеюванні фотокартки до паспорту він керувався Тимчасовим порядком оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС України від 06.06.2019 року №456. Дана відмова мотивована виключно відсутністю відповідного рішення суду про зобов`язання відповідача вклеїти фотокартку після спливу місячного терміну. Будь-яких інших юридичних та фактичних мотивів в основу оскарженої відмови адміністративним органом не покладено. Чинним законодавством не передбачено видачі нового паспорта зразка 1994 року в обмін на паспорт у який своєчасно не вклеєно фотокартку особи якій він виданий, у зв`язку з досягненням такою особою 25-річного чи 45-річного віку. Апелянт вважає, що позбавлення його можливості користуватися паспортом у формі книжечки або примушування до обміну на паспорт у формі картки становитиме втручання держави в особисте життя та не відповідатиме правам та свободам. ОСОБА_1 звертає увагу, що не надавав згоди на обробку персональних даних. Водночас, законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює порушення конституційних прав такої особи. 
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін в зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.
ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Центральним РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 14.10.1996 року та свідчить, що  07 січня 2016 року йому виповнилось 45 років (а.с.20-21).
У зв`язку з досягнення 45-річного віку позивач 10.08.2019 року звернувся до Приморського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою, в якій в тому числі просив вклеїти до паспорта громадянина України зразка 1994 року у вигляді книжечки нову фотокартку (а.с.18-19).
До вказаної заяви позивачем було додано ксерокопію паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , що підтверджується позивачем у позовній заяві.
За результатами розгляду вказаної заяви Приморським районним відділом Головного управління ДМС України в Одеській області листом №5115-1590/5115.1-19 від 16.08.2019 року повідомлено позивача з посиланням на постанову Кабміну України від 25.03.2015 року №302 та на розділ 5 Тимчасового порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС України від 06.06.2019 року №546, що для вклеювання фотокартки при досягненні відповідного віку, особа після спливу тридцятиденного строку подає працівнику територіального підрозділу за місцем проживання заяву про вклеювання фотокартки, паспорт і дві фотокартки розміром 3,3x4,5 із зображенням, яке відповідає досягнутому нею віку, та відповідне рішення суду (а.с.24).
Окрім цього, 16.08.2019 року ГУ ДМС України в Одеській області направлено ОСОБА_1 лист №Р-9122-19/5100.4.1/12951-19, у якому з посиланням на ст. 19 Конституції України, п. 8 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ, Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 р. № 302, абз. 3 п. 1 розділу V 1 Тимчасового порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС України від 06.06.2019 №456, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14.06.2019 за № 620/33591 позивачу зазначено, що враховуючи, що 45-річного віку ви досягли 07.01.2016 року, для вклеювання. фото до паспорта громадянина України необхідно було звернутись у період з 07.01.2016 року по 07.02.2016 року.
На підставі викладеного ОСОБА_1 було повідомлено, що в ГУДМС в Одеській області та її територіальних підрозділів відсутні законні підстави для вклеювання фотокартки до його паспорта громадянина України відповідно до постанови Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ”  (а.с.25).
14 вересня 2019 року позивачем повторно подано до ГУ ДМС України в Одеській області заяву, у якій в тому числі просив вклеїти до паспорта громадянина України зразка 1994 року у вигляді книжечки нову фотокартку, додавши до неї копію заяви до Приморського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, копію відповіді №5115-1590/5115.1-19 від 16.08.2019 року Приморського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та роздруківку постанови від 19.09.2018 року №806/3265/18 Великої Палати Верховного Суду (а.с.27-29).
У відповідь на вказану заяву позивачу направлено лист від 18.09.2019 року № Р-2250/6/5101-19/5100.4.7/13592-19, в якому з посиланням на ст. 19 Конституції України, пп.6 п.6 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабміну України від 25 березня 2015 р. № 302 (в редакції постанови Кабміну України від 03 жовтня 2018 № 795), розділ V пункту 2 Тимчасового порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС України від 06.06.2019 №456 зазначено, що “Для вклеювання фотокартки при досягненні відповідного віку особа після спливу тридцятиденного строку заявник подає працівнику територіального підрозділу за місцем проживання заяву про вклеювання фотокартки, паспорт і дві фотокартки розміром 3,5 х 4,5 см із зображенням, яке відповідає досягнутому нею віку, та відповідне рішення суду.
Враховуючи викладене, в ГУДМС України в Одеській області та її територіальних підрозділів відсутні законні підстави для вклейки фото до паспорта громадянина України відповідно до постанови Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ (а.с.44-45).
Вважаючи відмову відповідачів щодо не вклеювання в його паспорт громадянина України фотографії у зв`язку з досягненням ним 45 річного віку протиправною, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення п. 15 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року №2503-ХІІ, позивачем до заяви про вклеювання нової фотокартки не надано паспорту та двох фотокарток розміром 35*45 мм. Крім того, у разу якщо особа досягла 25- чи 45-річного віку та не звернулася в установленому законодавством порядку не пізніше як через місяць після досягнення відповідного віку для вклеювання до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток, здійснюється обмін паспорта.  Враховуючи пропуск позивачем місячного строку, відповідачі, зазначаючи про відсутність підстав для вклеювання фотокартки у зв`язку з досягненням 45-річного віку, діяли добросовісно, обґрунтовано, на підставі та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що дана адміністративна справа не має ознак зразкової справи, а тому висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 19 вересня 2018 року у зразковій справі № 806/3265/17 у даному випадку застосуванню не підлягають.
Судова колегія не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
          Спірні правовідносини врегульовані  Конституцією України, Законом України “Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус” від 20.11.2012 №5492-VI (далі - Закон України №5492-VI), постановою Верховної Ради України “Про затвердження положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон ” від 26.06.1992 року №2503-ХІІ (далі – Положення №2503-ХІІ), Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабміну України від 25.03.2015 №302    (далі - Порядок №302), Тимчасовим порядком оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС України від 06.06.2019 року №456 та зареєстрованого в Мінюсті України 14.06.2019 року за №620/33591 (далі- Тимчасовий порядок №456)
У відповідності до  ст. 308  КАС України  справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судова колегія зазначає, що для правильного вирішення даного спору по суті необхідно визначити предмет оскаржуваних правовідносин, а також норми права, що здійснюють їх регулювання з врахуванням фактичних обставин справи.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить зобов`язати відповідача вклеїти до його паспорта громадянина України зразка 1994 року нову фотокартку у зв`язку з досягненням 45 років та посиланням на відсутність згоди щодо обробки персональних даних.
Проблематикою оскаржуваних правовідносин є їх одночасне регулювання різними нормативно-правовими актами, які є чинними, зокрема, Законом України №5492-VI та Положенням № 2503-XII.
При цьому норми Закону України №5492-VI фактично за обставин даної справи позбавляють позивача на право подальшого користування паспортом у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, а механізм реалізації Положення № 2503-XII в частині вклеювання фотокарток при досягнення 45-річного віку відсутній в зв`язку з скасуванням Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС України від 13.04.2012 року №320, зареєстрованого в Мінюсті України 02.07.2012 року за №1089/21401. 
Суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо неможливості застосування до оскаржуваних правовідносин правових висновків Великої Палати Верховного Суду викладених в постанові від 19.09.2018 року по справі №806/3265/17.
Фактична можливість застосування даних висновків обґрунтовується схожістю предмету спору пов`язаною з ідентичністю проблематики щодо видачі паспорта у формі книжечки та вклеювання фотографії при досягнення 45-річного віку з урахуванням факту ненадання згоди позивачем на обробку його персональних даних.
Даний факт є основоположним при наданні правової оцінки Закону України №5492-VI Положенню №2503-ХІІ, Порядку №302, Тимчасовому порядку №456 щодо можливості регулювання оскаржуваних правовідносин.
Судова колегія зазначає, що згідно з вимогами    ст. 8 Конституції України    в Україні визнається і діє принцип верховенства права.    Конституція України    має найвищу юридичну силу.    Закони    та інші    нормативно-правові акти приймаються на основі    Конституції України    і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі    Конституції України    гарантується.
За приписами    ст. 3 Конституції України    передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною        за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Із зазначених конституційних норм, зокрема, випливає, що, встановлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має в першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами        суспільства. Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.
Відповідно до    ст. 22 Основного Закону    права і свободи людини і громадянина, закріплені цією    Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Статтею 32 Конституції України    визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених    Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених    законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012    надано офіційне тлумачення положення ч. 2    ст. 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених    законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя також узгоджується із міжнародно-правовими актами:
Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), була ратифікована    Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, та відповідно до    ст. 9 Конституції України    є частиною національного законодавства.
Стаття 8 Конвенції передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із    законом    і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Приватне життя «охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру» (див. п. 25 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «C. проти Бельгії» від 07 серпня 1996 року (Reports 1996)). Стаття 8 Конвенції «захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом» (див. п. 61 рішення ЄСПЛ у справі «Pretty проти Сполученого Королівства» (справа № 2346/02, ECHR 2002 та п.65. рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11).
Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося «згідно із    законом», не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (див. рішення ЄСПЛ у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany) [ВП], заява № 25735/94, п. 45, ECHR 2000-VIII).
Аналізуючи викладені вище норми законодавства, слід дійти висновку, що особа не може зазнавати безпідставного втручання у особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність житла, таємницю кореспонденції або на її честь і репутацію. Кожна людина має право на захист    законом    від такого втручання або таких посягань.
Згідно ч. 1    ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010  № 2297-VI, мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних.
Персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована (ст. 2 Закону    № 2297-VI).
Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.        Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених    законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ч. 5, 6    ст. 6 вказаного Закону).
Таким чином, принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб`єкта персональних даних.
Судова колегія погоджується з доводами апелянта, що законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що, в свою чергу, обумовлює неякість    закону    та порушення конституційних прав такої особи.
Отже, реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих    законів    і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.
У ст. 8 Конвенції про захист осіб у зв`язку з автоматизованою обробкою персональних даних, ратифікованій    Законом України від 06 липня 2010 року № 2438-VI, зазначено: «Будь-якій особі надається можливість: a) з`ясувати існування файлу персональних даних для автоматизованої обробки, його головні цілі, а також особу та постійне місце проживання чи головне місце роботи контролера файлу; б) отримувати через обґрунтовані періоди та без надмірної затримки або витрат підтвердження або спростування факту зберігання персональних даних, що її стосуються, у файлі даних для автоматизованої обробки, а також отримувати такі дані в доступній для розуміння формі; c) вимагати у відповідних випадках виправлення або знищення таких даних, якщо вони оброблялися всупереч положенням внутрішнього законодавства, що запроваджують основоположні принципи, визначені у ст.ст. 5 і 6 цієї Конвенції …».
За сталою практикою ЄСПЛ, першою умовою виправданості втручання у права, гарантоване ст. 8 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене    законом, причому тлумачення терміну «закон» є автономним, та до якості «закону» ставляться певні вимоги (див. рішення ЄСПЛ у справі «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13 липня 1995 року, заява № 18139/91, п. 37) Під терміном «закон» … слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві.    Закон    має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності» та «передбачуваності».
Відповідно до ч. 1 ст.13 Закону України № 5492-VI документи, оформлення яких передбачається цим    Законом    із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, зокрема, паспорт громадянина України.
Частинами 1, 2, 4, 5    ст. 14 Закону України № 5492-VI передбачено, що форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.
Відповідно до ч.1 ст. 21 Закону України № 5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.
Згідно із ч. 3    ст. 13 Закону України № 5492-VI    паспорт громадянина України містить безконтактний електронний носій.
В свою чергу відповідно до п. 3, 5, 8    Положення № 2503-XII (чинного в період дії оскаржуваних правовідносин), бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.
Паспортна книжечка являє собою зшиту в накидку нитками обрізну книжечку розміром 88 х 125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок. Усі сторінки книжечки пронумеровані і на кожній з них зображено Державний герб України і перфоровано серію та номер паспорта. 
Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується.
Судова колегія звертає увагу, що на виконання абзацу другого частини другої статті 21  Закону України “Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус” затверджено Порядок №302
Пунктом 131 Порядку №302 передбачено, що до безконтактного електронного носія, який міститься у паспорті, вноситься така інформація, зокрема, біометричні дані, параметри особи (відцифрований образ обличчя особи, відцифрований підпис особи, відцифровані відбитки пальців рук) виключно за згодою особи.
Безконтактний електронний носій паспорта громадянина України нового зразку містить відцифровані персональні данні особи.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач у своїх заявах неодноразово зазначав, що не надавав згоди на обробку персональних даних, відмовлявся від отримання і користування будь-якими біометричними документами, зняття біометричної інформації, а також від внесення даних щодо нього до Єдиного демографічного реєстру.
Відповідно до пп.6 п. 6 Порядку №302 обмін паспорта здійснюється у разі якщо особа досягла 25- чи 45-річного віку та не звернулася в установленому законодавством порядку не пізніше як через місяць після досягнення відповідного віку для вклеювання до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток.
При цьому п.16 Положення №2503-ХІІ визначено вичерпний перелік підстав обміну паспорта, а саме - зміни (переміни) прізвища, імені або по батькові; встановлення розбіжностей у записах; непридатності для користування, серед яких відсутня така підстава як звернення за вклеюванням до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток після спливу місячного терміну після досягнення відповідного віку.
Судова колегія вважає помилковими висновки суду першої інстанції, що сформовані на підставі пп.6 п. 6 Порядку №302, оскільки за умови відсутності згоди позивача на обробку персональних даних та отримання будь-яких біометричних документів, в тому числі паспорта НОМЕР_2 , вбачається безумовне порушенням вимог    ст. 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було «встановлене законом») не було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення ст. 8 Конвенції.
При цьому факт пропуску місячного строку звернення на вклеювання фотокартки при досягненні 45-річного віку є підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності, зокрема, відповідно до ст. 197 КупАП та не позбавляє його права не вклеювання даної фотографії.
Відмова у вклеюванні фотокартки фактично позбавляє позивача можливості користуватися дійсним паспортом, що в свою чергу є порушенням його громадянських прав в зв`язку з неможливістю їх реалізації.
З урахуванням наведеного колегія суддів зазначає, що позбавлення позивача права мати та користуватися паспортом у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді НОМЕР_2 -картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря. 
Відповідно до п. 15 Положення № 2503-XII для вклеювання до паспорта нових фотокарток при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку подаються паспорт і дві фотокартки зазначеного розміру.
Судова колегія враховує висновки суду першої інстанції, що при зверненні з заявами до відповідача ОСОБА_1 подано тільки копію паспорта.
Разом з тим, в зв`язку з відсутністю механізму реалізації Положення № 2503-XII в частині вклеювання фотокарток при досягнення 45-річного віку через скасуванням Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС України від 13.04.2012 року №320, зареєстрованого в Мінюсті України 02.07.2012 року за №1089/21401 позивач правомірно очікував від відповідача індивідуальних дій щодо роз`яснення можливості та порядку реалізації свого права, в тому числі у визначені порядку звернення та подання відповідних документів.
Судова колегія вважає помилковими доводи відповідача щодо відсутності об`єктивного порушення права позивача на момент звернення до суду, оскільки за умови правової невизначеності щодо оскаржуваних правовідносин останній позбавлений законної можливості щодо реалізації свого права.
З урахуванням зазначеного дії відповідача не забезпечили реалізацію порушеного права позивача, наслідком чого стало звернення до суду для вирішення спірних правовідносин.
Судова колегія звертає увагу, що на сьогоднішній день розроблено можливий механізм урегулювання спірних правовідносин з огляду на наступне.
Відповідно до абз. 5 п. 3 постанови Кабміну України від 25 березня 2015 р. № 302 Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України Державна міграційна служба до законодавчого врегулювання питання завершення оформлення та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року здійснює оформлення та видачу таких паспортів у порядку, встановленому Міністерством внутрішніх справ, громадянам України, щодо яких прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання Державної міграційної служби оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року.
Відповідно до  абзацу п`ятого  пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 розроблено Тимчасовий порядок №456.
Відповідно до п.5 Розділу І Тимчасового порядку №456 заява та документи для оформлення і видачі паспорта (у тому числі для вклеювання фотокартки) подаються заявником до територіального підрозділу ДМС за зареєстрованим місцем проживання особи.
Відповідно до абз. 3 п. 2 Розділу V Тимчасового порядку №456 для вклеювання фотокартки при досягненні відповідного віку особа після спливу тридцятиденного строку заявник подає працівнику територіального підрозділу за місцем проживання заяву про вклеювання фотокартки, паспорт і дві фотокартки розміром 3,5 x 4,5 см із зображенням, яке відповідає досягнутому нею віку, та відповідне рішення суду. Облік заяв про вклеювання фотокартки здійснюється в журналі реєстрації заяв про вклеювання фотокарток.
Відповідач, надаючи відповіді на заяви позивача в порядку визначеному Законом України «Про звернення громадян», також посилався на дані норми та визначав можливий механізм реалізації права ОСОБА_1 на вклеювання фотокартки до паспорта у формі книжечки зразка 1994 року при досягненні 45-річного віку.
При цьому за відсутності відповідного судового рішення оскаржувані правовідносини продовжують перебувати у невизначеному правовому стані. 
Звертаючись з апеляційною скаргою, позивач оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідача вклеїти до його паспорта нову фотокартку у зв`язку з досягненням 45 років. Зі змісту апеляційної скарги не вбачається доводів, якими би позивач обґрунтовував незгоду з рішенням суду в частині відмови йому у задоволенні позову щодо визнання відмови у видачі та оформленні паспорту протиправною. 
В зв`язку з викладеним судова, відповідно до ч.1 ст.308 КАС України колегія не надає оцінку правомірності дій відповідача щодо відмови в оформленні та видачі позивачу паспорту громадянина України та рішенню суду першої інстанції у відповідній частині.
З урахуванням зазначеного, враховуючи, передбачене Положенням № 2503-XII право позивача на вклеювання фотокартки до паспорта громадянина України зразка 1994 року при досягненні 45-річного віку,  можливість реалізації даного права, в тому числі шляхом застосування Тимчасового порядку №456, судова колегія вважає за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в частині щодо зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області в особі територіального підрозділу Приморського районного відділу Головного управління ДМС України в Одеській області вклеїти до паспорта громадянина України зразка 1994 року (в формі книжечки, форма якого затверджена постановою Кабміну України №353 від 04.06.1994 року), який виданий на ім`я ОСОБА_1 , нову фотокартку у зв`язку з досягненням 45 років.
          Суд першої інстанції вказані обставини не врахував, невірно застосував норми матеріального права, в зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для відмови в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 .
  Відповідно до п.3, п.4 ч.1 ст.317 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням постанови про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 30 жовтня 2019 року, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст.328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
   Керуючись ст.ст.308,310,315,317,321,322,325,328 КАС України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року – скасувати та ухвалити постанову про часткове задоволення позовної заяви ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі територіального підрозділу Приморського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області вклеїти до паспорта громадянина України зразка 1994 року (в формі книжечки, форма якого затверджена постановою Кабміну України №353 від 04.06.1994 року), який виданий на ім`я ОСОБА_1 , нову фотокартку у зв`язку з досягненням 45 років
В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, в касаційному порядку оскарженню не підлягає. 
Повний текст постанови складений та підписаний колегією суддів 19 лютого 2020 року.

Головуючий:                                                               Н.В.Вербицька

Суддя:                                                                                                      О.В.Джабурія

          Суддя:                                                                                                      Д.В. Запорожан