Ухвала
Іменем України 
 
4 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 202/953/18
провадження № 51-556 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від  21 травня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 4 листопада   2019 року щодо ОСОБА_4 , 
в с т а н о в и в:
За вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2019 року
 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт Магдалинівка Дніпропетровської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
 
засуджено за ч. 3 ст.307 Кримінального кодексу України (далі – КК)                                до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією усього майна, яке є його власністю.
За обставин, установлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_4 визнано винуватим за те, що він маючи намір, спрямований на незаконне придбання, виготовлення, зберігання наркотичних засобів в особливо великих розмірах, з метою збуту, у жовтні місяці 2015 року та в 2016, 2017 роках, більш точну дату та час не встановлено, діючи умисно, на території свого домоволодіння АДРЕСА_2 зривав дикоростучі рослини конопель, в подальшому незаконно висушив їх, частину з них подробив, тобто незаконно виготовив особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено – канабіс, масою в перерахунку на висушену речовину – 4019,826 г та, які став незаконно зберігати за місцем свого фактичного мешкання, з метою збуту.
В проміжок часу з 10:00 до 11:00 16 грудня 2017 року під час проведення обшуку працівниками поліції, за місцем мешкання ОСОБА_4 , вказані речовини у нього було вилучено.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 4 листопада 2019 року апеляційні скарги обвинуваченого, його захисника та прокурора залишив без задоволення, а вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2019 року без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати зазначені судові рішення та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Заперечує доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК та наявність в його діях складу цього злочину. Одночасно зазначає про відсутність в матеріалах провадження доказів на підтвердження умислу в ОСОБА_4 на збут наркотичного засобу. Вважає, що особливо великий розмір вилученого в засудженого наркотичного засобу не свідчить про наявність в нього умислу на збут наркотичних засобів, оскільки засуджений є особою, що вживає наркотичні засоби. Зазначає про суворість призначеного ОСОБА_4 покарання.
Перевіривши доводи касаційної скарги та судові рішення, суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з положеннями ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Статтею 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.  
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Твердження у касаційній скарзі захисника про те, що ОСОБА_4 визнав свою вину у виготовленні, придбанні та зберіганні наркотичних засобів з метою власного вживання, заперечуючи при цьому мету збуту, перевірялися судами і не знайшли підтвердження. 
Суд першої інстанції встановив, що винуватість  ОСОБА_4 підтверджується показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , даними протоколу обшуку від 16 грудня 2017 року, згідно якого за місцем мешкання ОСОБА_4 було вилучено наркотичні засоби в особливо великих розмірах, які були запаковані та розфасовані у пакети та паперові згортки різних розмірів та різною вагою, висновками судових експертиз та речовими доказами. 
Вирішуючи питання щодо спрямованості умислу ОСОБА_4 при вчиненні злочину, пов`язаного з незаконним обігом наркотичних засобів, суд установив, що кількість виявленого і вилученого в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 наркотичного засобу об`єктивно перевищує потреби особи для власного вживання і є надмірним розміром для вживання особисто, окрім того, засуджений  не є наркозалежним, та не потребує постійного вживання наркотичних засобів і не перебуває на обліку, також суд врахував спосіб пакування та розфасування зазначеної речовини, поведінку ОСОБА_4 , який офіційно ніде не працює, мав нерегулярні заробітки та обґрунтовано дійшов висновку про намір засудженого на подальший збут цього наркотичного засобу. 
Також суд першої інстанції керувався роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 4 «Про судову практику в 
справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів», згідно з якими про умисел на збут психотропних речовин може свідчити, зокрема: великий чи особливо великий їх розмір; спосіб упакування та розфасування; поведінка суб`єкта злочину; те, що особа сама наркотичні засоби або психотропні речовини не вживає, але виготовляє та зберігає їх.
Отже, за встановлених судом фактичних обставин, дії ОСОБА_4 за ч. 3           ст. 307 КК кваліфіковано правильно як незаконне придбання, виготовлення та зберігання особливо небезпечних наркотичних засобів в особливо великих розмірах, з метою збуту.  
З таким висновком погодився і апеляційний суд, вказавши в ухвалі, що кількість вилученого у  ОСОБА_4 особливо небезпечного наркотичного засобу – канабісу, що відповідає особливо великим його розмірам, очевидно перевищує розумну кількість вказаної речовини, необхідної наркозалежній особі для особистого вживання. Крім того, будь-яке об`єктивне підтвердження того, що він особисто вживає наркотичні речовини, відсутнє.
На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_4 покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 3 ст. 307 КК, відповідає вимогам  ст. 65 КК, є пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого та особі засудженого, є необхідним, достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості.
Всі доводи щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неналежної оцінки доказів, неправильної кваліфікації дій винного, які аналогічні доводам в апеляційній скарзі захисника, належно перевірені апеляційним судом, на них надано вмотивовані відповіді, ухвала суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, які б впливали на обґрунтованість судових рішень щодо ОСОБА_4 , судами першої та апеляційної інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.
З огляду на викладене суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до                                              п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК  у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2  ч. 2  ст. 428 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від  21 травня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 4 листопада   2019 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                                          ОСОБА_3