Постанова
Іменем України
 
09 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 645/33/17
провадження № 61-34589св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач), 
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_5 ,
відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 ,
треті особи: служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 січня 2018 року у складі судді: Сілантьєва Е. Є. та постанову апеляційного суду Харківської області від 24 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Колтунової А. І., Пилипчук Н. П.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про вселення.
 
Первісний позов мотивований тим, що з 20 жовтня 2016 року ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . Однак в порушення прав позивача, відповідачі продовжують проживати в належній позивачу квартирі. Окрім перешкод у володінні та користуванні квартирою, позивач зазнає незручності та ймовірні в майбутньому витрати, пов`язані з накопиченням відповідачами боргів за користування комунальними послугами.
 
ОСОБА_1 зазначав, що неодноразово приходив за адресою належної йому на праві власності квартири, намагався порозумітися з відповідачами, аби вони дали йому доступ до його квартири та не чинили перешкод у реалізації ним свого права на проживання в своїй квартирі, але відповідачі жодного разу навіть не відкрили вхідних дверей, не пішли на контакт, не припинили чинити перешкоди у користуванні ним своїм власним житлом.
 
ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених вимог, просив вселити його до належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 .
 
У травні 2017 року ОСОБА_5 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , треті особи - служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г. І. про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Зустрічний позов мотивований тим, що 21 серпня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І., зареєстрований в реєстрі за № 2349 з додатковим договором до договору позики, посвідченим Малаховою Г. І. за реєстровим № 57 та додатковим договором № 2 до договору позики, посвідченим Малаховою Г.І. за реєстровим № 2698.
 
21 серпня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І., зареєстрований в реєстрі за №2351. На підставі цього договору накладено обтяження у виді заборони на відчуження зазначеної квартири.
 
ОСОБА_5 вказував, що договір іпотеки між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 не укладався. З позову ОСОБА_1 стало відомо, що 06 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. було посвідчено договір відступлення права вимоги між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 за реєстровим № 787 та прийняте рішення про реєстрацію прав та обтяжень, згідно з яким права вимоги за договором задоволення вимог іпотекодержателя та за договором позики набуті новим іпотекодержателем ОСОБА_1 20 жовтня 2016 року.
 
Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В. було прийняте рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, на підставі якого було зареєстроване право власності на ім`я ОСОБА_1 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
 
Ця квартира належала ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору дарування від 15 травня 2008 року посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гаврилюк Н. В. зареєстрований в реєстрі за № 1905. У квартирі на момент укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя були зареєстровані та проживали: його дружина ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 , 2008 року народження, син ОСОБА_4 2012 року народження, а ОСОБА_5 проживав без реєстрації.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя ОСОБА_2 укладала самостійно, без згоди ОСОБА_5 . З моменту отримання листа з органу опіки, в лютому 2016 року ОСОБА_5 дізнався про порушене право його сина ОСОБА_3 , 2008 року народження, яке було допущено внаслідок укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя. При укладенні договору про задоволення вимог іпотекодержателя між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 були грубо порушені норми цивільного законодавства та конституційні права його сина ОСОБА_3 , оскільки не зважаючи на норми законодавства не були враховані його права на житло, переданої в заставу. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя є окремим самостійним правочином, сторонами якого є особи, які вже набули статус іпотекодавця та іпотекодержателя, тому на підставі статей 203, 2015, 216 ЦК України договір про задоволення вимог іпотекодержателя є недійсним.
 
ОСОБА_5 просив:
визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 21 серпня 2009 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ;
відновити становище, яке існувало до укладення оспорюваного правочину;
скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності за ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 січня 2018 року у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 не надано доказів, які б свідчили про здійсненням відповідачами перешкод для вселення позивача до квартири АДРЕСА_1 ; про звернення ОСОБА_1 до відповідачів з питань саме вселення у квартиру та надання можливості користування квартирою. Відсутні докази звернення до правоохоронних органів з питань порушення його прав власності. Звернення до суду з вимогами про стягнення коштів, звернення стягнення не предмет іпотеки не є доказом порушення прав позивача на вселення.
 
При відмові в задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_5 під час укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя повідомив про проживання своєї дитини, ОСОБА_3 , 2008 року народження, разом з ним, та враховуючи заяву матері дитини, ОСОБА_2 , що цей договір не порушує права неповнолітніх, суд вважав, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21 серпня 2009 року необхідно відмовити.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою апеляційного суду Харківської області від 24 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 січня 2018 року у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 скасоване та ухвалено у цій частині нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Вселено ОСОБА_1 до належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що як на підставу позовних вимог про вселення, ОСОБА_1 посилався на те, що він є законним власником квартири АДРЕСА_1 , тоді як в ній проживають ОСОБА_5 , ОСОБА_2 разом з малолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що порушує його права, як власника. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про вселення. Суд першої інстанції на це уваги не звернув та відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав недоведеності позовних вимог, не врахував, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 добровільно відмовляються надати ОСОБА_1 доступ до спірного житлового приміщення, а тому права останнього, як власника цього приміщення, вважаються порушеними та підлягають захисту в обраний ним спосіб, а саме шляхом вселення до квартири. Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав згідно статей 203, 215 ЦК України для визнання договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним.
 
Аргументи учасників справи
 
У травні 2018 року ОСОБА_5 звернувся з касаційною скаргою на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 24 квітня 2018 року, в якій просить скасувати постанову апеляційного суду в частині задоволення позову ОСОБА_1 та залишити в силі у цій частині рішення суду першої інстанції, скасувати оскаржені рішення у частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову. При цьому посилається на те, що суди неправильно застосували норми матеріального та порушили норми процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд при вирішенні первісного позову неправильно застосував статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР та статтю 405 ЦК України. Вказує, що ОСОБА_1 не надав доказів про порушення його прав. Вважає безпідставною відмовою судів у задоволенні зустрічного позову, оскільки 21 серпня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, проте договір про задоволення вимог іпотекодержателя ОСОБА_2 укладала самостійно, без згоди чоловіка, не були враховані його права на житло та права їх дітей, що є підставою для визнання недійсним правочину. При цьому договір іпотеки між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 не укладався.
 
Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та зупинено виконання постанови апеляційного суду Харківської області від 24 квітня 2018 року до закінчення її перегляду у касаційному порядку
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що 21 серпня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір позики за умовами якого ОСОБА_2 отримала 15 200 доларів США та зобов`язувалася повернути вказану суму в порядку та в строки, що передбачені пунктом 1 договору позики, але не пізніше 21 лютого 2012 року.
 
21 серпня 2009 року ОСОБА_5 надав свою згоду дружині ОСОБА_2 на отримання від ОСОБА_6 валютних цінностей у сумі 15 200 доларів США та укладення нею відповідного договору позики.
 
14 січня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладений додатковий договір до договору позики, відповідно до якого пункт 1 договору позики від 21 серпня 2009 року викладено в іншій редакції, а саме - сторонами визначено, що позикодавець, передав у власність позичальника, а позичальник - прийняв валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 17 825 доларів США та зобов`язався повернути вказану суму в порядку та в строки, що передбачені пунктом 1 додаткового договору від 14 січня 2010 року, але не пізніше 21 лютого 2012 року.
 
03 серпня 2010 року між сторонами договору позики укладено додатковий договір № 2 до договору позики. За умовами цього додаткового договору пункт 1 договору позики від 21 серпня 2009 року викладено в іншій редакції, а саме сторонами визначено, що позикодавець, передав у власність позичальника, а позичальник - прийняв валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 28 255 доларів США та зобов`язався повернути вказану суму в порядку та в строки, що передбачені пунктом 1 вказаного додаткового договору № 2 від 03 серпня 2010 року, але не пізніше 21 лютого 2012 року.
 
Для забезпечення виконання договору позики від 21 серпня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 21 серпня 2009 року було укладено та нотаріально посвідчено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого в забезпечення виконання зобов`язань з повернення позивачу боргу за договором позики, ОСОБА_2 передала  ОСОБА_6 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 15 травня 2008 року.
 
У договорі про задоволення вимог іпотекодержателя від 21 серпня 2009 року сторони домовилися про те, що:
в разі невиконання боржником зобов`язань за договором позики вчиняється відповідний виконавчий напис, після якого право власності на квартиру АДРЕСА_1 переходить до іпотекодержателя (пункт 2);
вказане в договорі майно до цього часу нікому іншому не продане, не подароване, не заставлене, не надане в іпотеку, у спорі, у податків заставі, під арештом та забороною не перебуває, щодо нього не ведуться судові спори, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не внесене. Іпотекодавець доводить до відома іпотекодержателя про відсутність прав третіх осіб на майно, що надається в іпотеку (право застави, оренди, іпотеки, право довічного користування, шлюбних контрактів, то що, окрім права наймача). Внаслідок посвідчення договору іпотеки не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, непрацездатних та інших осіб (пункт 14).
 
Суди встановили, що зобов`язання за договором позики ОСОБА_2 належним чином не виконала. ОСОБА_2 повернула частково кошти у сумі 1 200 доларів США.
 
Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 209 416,60 грн боргу, 9 120,01 грн 3 % річних, 59 955,49 грн процентів за користування чужими грошовими коштами, 2 784,92 грн витрат по сплаті судового збору. У частині задоволення позовних вимог про стягнення 1 060 000 грн неустойки відмовлено.
 
Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2014 року у цивільній справі № 645/7317/14-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково. У рахунок задоволення вимог ОСОБА_6 за договором позики від 21 серпня 2009 року на суму 275 277,02 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 42,5 кв. м, житловою площею 27,2 кв. м, шляхом застосування визначеної статтею 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_6 права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі-покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчі за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу.  задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.
 
Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2014 року у цивільній справі № 645/6191/14-ц року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування коштів позов ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 за невиконання грошового зобов`язання проценти за користування позиченими коштами за період з 09 жовтня 2013 року по 30 липня 2014 року в сумі 17 697,33 грн, інфляційне збільшення боргу за період з жовтня 2013 року по червень 2014 року в сумі 34 315,79 грн, 3 % річних за період з 09 жовтня 2013 року по 30 липня 2014 року в сумі 6 820 грн, а всього - 58 833,12 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Вказані рішення набрали законної сили.
 
06 червня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги за договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Сторони домовились, що відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. За цим договором до ОСОБА_1 перейшли всі права та обов`язки первісного іпотекодержателя за іпотечним договором в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
 
Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 29 жовтня 2016 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .
 
У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
 
У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Встановивши, що ОСОБА_1 не надано доказів, які б свідчили про здійснення відповідачами за первісним позовом перешкод для вселення його до спірної квартири, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні первісного позову. Натомість апеляційний суд скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції в частині відмови в задовленні первісного позову.
 
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
 
Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що«недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
 
У постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15 зроблено висновок, що «правочин, що вчинений стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним».
 
У постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-930цс16 зроблено висновок, що «при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки».
 
Суди встановили, що відповідно до наданої приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Малаховій Г. І. від 21 серпня 2009 року ОСОБА_5 дає свою згоду дружині ОСОБА_2 на отримання від ОСОБА_6 валютних цінностей у сумі 15 200 доларів США та укладення нею відповідного договору позики.
 
У заяві від 21 серпня 2009 року ОСОБА_5 вказував, що малолітній син ОСОБА_3 , 2008 року народження, проживає з ним за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Суди встановили, що ОСОБА_5 під час укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя повідомив про проживання своєї дитини, ОСОБА_3 , 2008 року народження, разом з ним за іншою адресою. Крім того, ОСОБА_2 вказала у договорі, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя не порушує права неповнолітніх дітей.
 
За таких обставин суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні зустрічного позову.
 
Аргумент касаційної скарги про те, що договір іпотеки між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 не укладався колегія суддів відхиляє. Оскільки суди попередніх інстанцій, врахувавши зміст договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21 серпня 2009 року, зокрема загальноприйняті значення термінів, зробили обґрунтований висновок, що, по своїй сутності між сторонами був укладений договір іпотеки, що містить іпотечне застереження.
 
Аргумент касаційної скарги про те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя було укладено без згоди чоловіка є необґрунтованим, оскільки, як встановили суди, предмет іпотеки належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 15 травня 2008 року.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду у частині задоволення первісного позову ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права.
 
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, скасувати оскаржену постанову апеляційного суду у частині задоволення первісного позову та залишити в силі у цій частині рішення суду першої інстанції. У частині відмови в задоволенні зустрічного позову оскаржені рішення необхідно залишити без змін. Оскільки постанова апеляційного суду Харківської області від 24 квітня 2018 року у частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про вселення, яка підлягала примусовому виконанню, скасовується, то підстави для поновлення виконання постанови апеляційного суду Харківської області від 24 квітня 2018 року відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 413, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.
 
Постанову апеляційного суду Харківської області від 24 квітня 2018 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про вселення скасувати.
 
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 січня 2018 року у частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про вселення залишити в силі.
 
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 24 квітня 2018 року у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна, про визнання договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним залишити без змін.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова апеляційного суду Харківської області від 24 квітня 2018 року в скасованій частині втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. І. Крат
 
Судді:                                                                                              Н. О. Антоненко
 
В. І. Журавель
 
Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук