ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2019 року 

м.Харків

справа № 635/3246/18
       
провадження № 22-ц/818/2765/19         
       
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

Головуючого : Колтунової А.І.,

суддів: Бурлаки І.В., Маміної О.В.

за участю: секретаря - Семикрас О.В.

учасників справи : 

представника позивача – ОСОБА_1 
представника відповідача – Крутька С ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3  до ОСОБА_4  про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_4 – адвоката Ферлія Олександра Миколайовича на рішення Харківського районного суду Харківської області від 01 лютого 2019 року, ухвалене суддею - Назаренко О.В., в залі суду в смт.Покотилівка, Харківської області,-
ВСТАНОВИВ:
16 травня 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позову посилалась на ті обставини, що 05 березня 2015 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого ОСОБА_4 , ще до підписання договору, прийняла від позивача ОСОБА_3 у борг 108 000,00 гривень та зобов`язалась їх повернути не пізніше 01 жовтня 2015 року.

Відповідно до пункту 1 даного договору позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів безпроцентно на умовах, визначених цим договором, у строк до 01 жовтня 2015року.

Станом на 11 травня 2018 року зазначена сума позики відповідачем не повернута, у зв`язку з чим за ОСОБА_4 обліковується заборгованість перед позивачем у розмірі 108 000,00 грн. 
Таким чином, з 02 жовтня 2015 року відповідач порушує зобов`язання щодо виконання умов договору позики, у зв`язку з чим у позивача виникає право на звернення до суду та стягнення заборгованості у примусовому порядку з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних. Загальний розмір грошових коштів, які відповідач повинен повернути позивачеві згідно укладеного між ними договору станом на 11 травня 2018 року становить 153 249,09 грн. 
У зв`язку з чим, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_4 на її користь заборгованість за договором позики від 05 березня 2015 року у сумі 153 249,09 грн., з яких 108 000,00 грн.- сума позики, 8 459,51 грн.- три проценти річних, 36 789,58 грн.- інфляційні втрати, а також стягнути з відповідача судові витрати.
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01 лютого 2019 року  позовні вимоги ОСОБА_3 – задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 05 березня 2015 року у сумі 153 249,09 грн., з яких, 108 000,00 грн.- сума позики, 8 459,51 грн.- три проценти річних, 36 789,58 грн.-інфляційні втрати. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1 532,50 гривень.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представником ОСОБА_4 ОСОБА_5 подано апеляційну скаргу, в якій він  просив скасувати рішення  суду першої інстанції та призначити по справі  судово – психіатричну експертизу щодо психічного стану ОСОБА_4  на момент укладення договору позики від 05 березня 2015 року, визнати недійсним договір позики,  укладений між ОСОБА_3  та ОСОБА_4 , посилаючись на ті обставини, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам по справі. Вказує, що при укладенні договору позики від 05 березня 2015 року ОСОБА_4 страждала на ДЕП – хворобу, яка заважала їй вірно розуміти обставини, які настають при укладенні такого правочину. Через це її волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, бо вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення. Отже договір позики від 05 березня 2015 року, укладений ОСОБА_3 із ОСОБА_4 , не відповідає вимогам ч.3 ст. 203 ЦК України, в силу ч.1 ст. 215, ч.1 ст. 229 ЦК України може бути судом визнаний недійсним. Також посилався на те, що суд замість проведення експертизи, ігноруючи копії медичних документів, письмового пояснення відповідача, припустив, що ОСОБА_4 під час укладення договору позики перебувала у належному стані і її волевиявлення було вільним. Підґрунтям для такого припущенням помилково став пункт 16 договору позики від 05 березня 2015 року, де зазначено, що нотаріусом роз`яснено сторонам вимоги законодавця та наслідки, які виникають при його укладенні. Нотаріус не є фахівцем в галузі психіатрії. Він не може візуально або шляхом опиту особи визначитися з її психічним станом.
Судом першої інстанції не були перевірені доводи відповідача про те, що договір позики є безгрошовим.
Представником ОСОБА_3 – ОСОБА_1 надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказував, що дана апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції є законним та повинно бути залишене в силі.
В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_4 – ОСОБА_6 підтримував апеляційну скаргу.
Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечував.
Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та стягуючи з ОСОБА_4 на її користь заборгованість за договором позики від 05 березня 2015 року у сумі 153 249,09 грн., з яких, 108 000,00 грн. сума боргу, 8 459,51 грн. – три проценти річних, 36 789,58 грн. – інфляційні витрати, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконав зобов`язання щодо повернення суми боргу у розмірі 108 000,00 грн. до 01 жовтня 2015 року, як було обумовлено умовами нотаріально посвідченого договору позики.
У зв`язку з чим, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу, а також за прострочення виконання грошового зобов`язання три проценти річних від простроченої суми та сума інфляції за весь час прострочення виконання зобов`язання. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з таких підстав.
Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами, що 05 березня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у нотаріальному порядку був укладений договір позики грошових коштів (а.с. 11).
Відповідно до пунктів 1,2 зазначеного договору позики передбачено, що позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у сумі 108 000,00 гривень, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів безпроцентно на умовах, визначених цим договором, у строк до 01 жовтня 2015 року.
Грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору. Позичальник підтверджує, що отримала грошові кошти від позикодавця у сумі 108 000,00 гривень у повному обсязі до підписання цього договору.
Зазначений договір позики в установленому законом порядку не оспорений, недійсним не визнаний, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що цей договір є дійсним, укладеним за волевиявленням сторін.
Доводи апеляційної скарги відносно того, що зазначений договір позики є безгрошовим, спростовуються умовами зазначено договору, де в пункті 2 зазначено про отримання суми боргу до підписання договору позики (а.с. 11).
Крім того, відносно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс/13, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, доводи апеляційної скарги щодо безгрошовості вищезазначеного договору позики не можуть бути визнані обґрунтованими.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що договір позики від 05 березня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , є недійсним, оскільки на час його укладення остання страждала хворобою, яка викликала порушення пам`яті, уваги, мислення, у зв`язку з чим вона не розуміла суті договору, також не можуть бути визнані правовою підставою для скасування рішення суду, оскільки позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним заявлені не були, предметом судового розгляду не являлись.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив при ухваленні судового рішення із умов зазначеного договору.
Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.  Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.  Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Із договору позики вбачається, що строк повернення суми боргу був визначений сторонами до 01 жовтня 2015 року (а.с. 11).
Зібрані по справі докази безспірно свідчать про те, що ОСОБА_4 умови договору позики не виконала, суму боргу до 01 жовтня 2015 року не повернула.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув суму боргу з відповідача на користь позивача.
Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, що підтвердила висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 15 квітня 2015 року у справі № 910/2899/14, зазначено, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань у разі прострочення виконання зобов`язання, нараховуються три проценти річних від простроченої суми та індекс інфляції за весь час прострочення.
Отже, у суду першої інстанції були правові підстави для стягнення трьох процентів річних та суми інфляції простроченої заборгованості за договором позики.
Розрахунок зазначених сум наведений в рішенні суду.
Доводи апеляційної скарги відносно того, що при укладенні договору позики ОСОБА_4 за станом здоров`я не розуміла умов цього договору та його правову природу, то вони не заслуговують на увагу, оскільки зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним пред`явлений не був.
Зазначені обставини предметом розгляду суду першої інстанції не являлись.
Суд апеляційної інстанції відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України не вправі вийти за межі позовних вимог, які були предметом розгляду суду першої інстанції.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом судового розгляду, висновків суду не спростовують.
З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.
Наявність зазначеного рішення не перешкоджає ОСОБА_4 оспорювати спірний договір позики у судовому порядку з підстав, передбачених законом.
На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 367, 368, 371, п.1ч.1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384, ст. 389 ЦПК України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4  – адвоката Ферлія Олександра Миколайовича – залишити без задоволення.
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 01 лютого 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 червня 2019 року.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: І.В. Бурлака

О.В. Маміна