ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року 
м. Київ

Справа №  916/1422/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Бенедисюка І.М. (головуючий), Колос І.Б., Малашенкової Т.М., 
за участю  секретаря судового засідання Ковалівської О.М.,
представників учасників справи:
позивача -  Заперченко А.В.,
відповідача -  не з`явився,
розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу Одеської митниці ДФС
на рішення господарського суду Одеської області від 12.08.2019 та
постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.11.2019
за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі відокремленого підрозділу  - Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту)
до Одеської митниці ДФС
про зобов`язання укласти договір.

ІСТОРІЯ СПРАВИ 

Короткий зміст позовних вимог
1. Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) (далі - ДП "Адміністрація морських портів України", Адміністрація, позивач) звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Одеської митниці ДФС про зобов`язання укласти договір на відшкодування витрат за спожиту електроенергію в редакції, запропонованій позивачем.
2. В обґрунтування позовних вимог ДП "Адміністрація морських портів України" посилається на те, що обов`язок орендаря з укладання договорів по утриманню орендованого майна, зокрема про відшкодування витрат балансоутримувача за спожиту електричну енергію прямо передбачений умовами договору оренди державного нерухомого майна (пункт 5.9 договору) та безумовно виступає правовою підставою для вчинення такого правочину.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
3. Справа розглядалася господарськими судами неодноразово.

4. Рішенням господарського суду Одеської області від 12.08.2019 (суддя Д`яченко Т.Г.) у справі №   916/1422/18 позов ДП "Адміністрація морських портів України" задоволено повністю.

5. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.11.2019 (колегія суддів у складі: Принцевська Н.М., Діброва Г.І., Ярош А.І.) рішення господарського суду Одеської області залишено без змін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

6. Одеська митниця ДФС, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, подала касаційну скаргу, в якій просить суд касаційної інстанції рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів зі справи скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

7. Як зазначає скаржник, судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми процесуального права, а саме статтю 129 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) щодо розподілу судових витрат, статтю 316 ГПК України, вказуючи, що суди не дали правової оцінки умовам договору на відшкодування витрат за спожиту електроенергію в редакції, викладеній позивачем, на відповідність вимогам законодавства у сфері енергопостачання.

8. Суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, допустили порушення норм матеріального права, зокрема, приписів статей 180, 187 та 276 Господарського кодексу України (далі - ГК України)

9. Крім того, як зазначає скаржник у своїй касаційній скарзі, кошторисом Одеської митниці ДФС на 2019 рік не передбачене здійснення видатків на оплату електроенергії в період 2015-2018 роки, а тому судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, а саме положення статті 203 Цивільного кодексу України, статті 48 Бюджетного кодексу України, Порядку складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 №228, Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобов`язань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, який затверджений наказом Міністерства фінансів України від 02.03.2012 №309.

Доводи інших учасників справи

10. У відзиві на касаційну скаргу позивач доводи касаційної скарги не визнає та   погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, а також просить залишити рішення місцевого суду та постанову апеляційного суду без змін, касаційну скаргу - без задоволення.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

11. Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі, зокрема, встановлено, що:
- між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та Південною митницею (орендар) 03.12.2008 було укладено договір оренди № ДФ-160 нерухомого майна, що належить до державної власності, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, зокрема, нежитлові приміщення, загальною площею 1 239, 4 кв.м, територіально розташовані в будинку морського вокзалу (інв.   № 073000), що перебуває на балансі Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт" (далі - ДП "Одеський морський торговельний порт"), за адресою: м. Одеса, вул. Приморська, 6 (пункт 1.1. договору);
- відповідно до пункту 5.9 договору орендар зобов`язується здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна та протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю;
- 03.12.2008 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та Південною митницею (орендар) підписано акт приймання-передачі державного нерухомого майна, що перебуває на балансі ДП   "Одеський морський торговельний порт", до договору оренди від 03.12.2008, укладеного з Південною митницею;
- відповідно до Закону України "Про морські порти України", що набрав чинності 13.06.2013, розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 №133-р та наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013 № 163 ДП    "Адміністрація морських портів України" було утворено внаслідок виділу та стало правонаступником державних підприємств морського транспорту у частині майна, прав та обов`язків відповідно до розподільчих балансів;
- згідно з наказом ДП "Адміністрація морських портів України" № 17 від 13.06.2013 Одеську філію ДП "Адміністрація морських портів України" наділено відповідним майном, правами та зобов`язаннями, що перешли до неї від ДП  "Одеський морський торговельний порт", яке було передано адміністрації Одеського морського порту за актом приймання-передачі майна, майнових прав та зобов`язань від 13.06.2013   №   19, для здійснення відповідних повноважень (діяльності) від імені та в інтересах Адміністрації. Відтак, починаючи з 13.06.2013, Адміністрація є правонаступником ДП "Одеський морський торговельний порт" за договором оренди нерухомого майна № ДФ-160 від 03.12.2008 з відповідними правами, зобов`язаннями та відповідно виступає балансоутримувачем орендованого майна за договором;
- між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та Одеською митницею ДФС, що є правонаступником Південної митниці (орендар), 27.09.2016 було укладено договір про внесення зміни до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 03.12.2008 (обліковий номер договору № 20984091633), згідно з яким сторонами були внесені відповідні зміни стосовно нерухомого майна, яке є предметом договору оренди в пункті   1.1. договору, а також щодо реквізитів сторін і балансоутримувача. Зокрема, згідно з підпункту 1.1.2 пункту 1.1. договору оренди (в новій редакції) орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме нерухоме майно, яке знаходиться на балансі ДП "Адміністрація морських портів України" (балансоутримувач 2): нежитлові приміщення, загальною площею 1438,30 кв.м., територіально розташованих в будинку морського вокзалу (інв. №073000), за адресою: м. Одеса, вул. Приморська, 6. У пунктах 5, 7 договору про внесення змін сторони погодили, що ці зміни набирають чинності з дня їх підписання сторонами та скріплення печатками. Сторони домовилися, що даний договір про внесення змін до договору оренди від 03.12.2008 регламентує взаємовідносини між сторонами, що виникли між ними з 13.06.2013 відповідно до положень статті 631 Цивільного кодексу України. На відношення сторін, що не врегульовані цими змінами, розповсюджуються умови договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 03.12.2008.
12. Оскільки орендарем не було укладено після підписання договору оренди з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю, 13.09.2017 головним інженером Адміністрації Одеського морського порту було направлено начальнику Одеської митниці ДФС лист (вих. №   33А/1962) з проектами договорів згідно з пунктом 5.9 договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 03.12.2008 № ДФ-160 на відшкодування експлуатаційних витрат (водопостачання, водовідведення та теплопостачання) та відшкодування експлуатаційних витрат за спожиту електричну енергію з проханням підписати вказані проекти і повернути для подальшого узгодження зі сторони Одеської філії ДП "Адміністрація морських портів України". 
13. 16.03.2018 позивачем повторно направлено відповідачу лист за вих.                   №   19-33А/492 із зазначенням, що 13.09.2017 на адресу відповідача вже направлявся рекомендаційний лист щодо укладення договорів про відшкодування витрат за спожиті комунальні послуги, але з огляду на відсутність відповіді на вказаний лист позивач просив повторно погодити зазначені договори. Не укладення відповідачем договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю стало підставою для звернення позивача до суду із заявленим позовом про зобов`язання відповідача укласти договір на відшкодування витрат за спожиту електроенергію.
14. Суди попередніх інстанцій визнали обґрунтованими доводи позивача про наявність у відповідача обов`язку щодо укладення договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю, що випливає зі змісту пункту 5.9 договору оренди. А також на виконання вказівок, викладених у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 02.04.2019, дослідивши умови та положення договору на відшкодування витрат за спожиту електричну енергію, у редакції, яка запропонована позивачем, дійшли висновку, що даний договір відповідає вимогам законодавства у сфері енергопостачання. 

ДЖЕРЕЛА ПРАВА 
Цивільний кодекс України від  16.01.2003 N 435-IV         

15. Частина перша та друга статті 11
цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.  Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

16. Частина перша статті 12 
особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

17. Стаття 15
кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

18. Стаття 16
кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним;      припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

19. Частина перша статті 626
договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

20. Частина перша, друга та третя статті 631
строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

21. Стаття 638
договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

22. Частина перша статті 641 
Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Господарський кодекс України від 16.01.2003 N 436-IV   

23. Частина перша статті 175
майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

24. Частина перша статті 180
зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.  

25. Частина друга статті 180
господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. 

26. Частина третя статті 180
при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

27. Частина четверта та п`ята статті 180
умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов`язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

28. Частина друга та третя статті 181
проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. 

29. Частина друга статті 187
спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

30. Частина перша статті 193
суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

31. Частина перша статті 283
за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Господарський процесуальний кодекс України від 06.11.1991 № 1798 - XII 

32. Частина перша статті 73
доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

33. Стаття 74
кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

34. Стаття 86 (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції)
суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

35. Стаття 86 (у редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції)
суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

36. Частина друга статті 300 (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги)
суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

37. Пункт 1 частини першої статті 308 (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги)
- суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення;

38. Частина перша статті 309 (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги)
- суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

39. Перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, Касаційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.
40. Суди попередніх інстанцій, встановивши, що відповідно до пункту 5.9 договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, орендар зобов`язався здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна; протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю, дійшли вірного висновку, що відповідач безпідставно ухиляється від укладання договору про відшкодування експлуатаційних витрат за спожиту електричну енергію.
41. Ухилення орендаря від укладення згаданого договору є порушенням зобов`язання, передбаченого договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності. Невиконання такого зобов`язання не звільняє орендаря від обов`язку укласти відповідний договір і після спливу визначеного 15-денного строку протягом всього строку оренди з ініціативи балансоутримувача, з огляду на те, що Одеська митниця ДФС з 03.12.2008 користувалася і продовжує користуватися приміщеннями за договором оренди державного майна, не відшкодовуючи балансоутримувачеві такого майна витрати на його утримання, а тому вимоги позивача щодо зобов`язання  укласти договір про відшкодування витрат за спожиту електроенергію  є правомірними.
42. Суди попередніх інстанцій, дослідивши умови та положення      договору, у редакції, що запропоновано позивачем, дійшли висновку, що положення договору на відшкодування витрат за спожиту електричну енергію, відповідають чинному законодавству, а також у вказаному договорі погоджено всі істотні умови та законодавчо дотримано усі вимоги у сфері електропостачання, які регулюють відповідні правовідносини, з урахуванням того, що фактично відповідач є субспоживачем, електроустановки якого приєднані до технологічних мереж основного споживача за відповідним договором - ДП  "Адміністрація морських портів України".
43. Дослідивши умови запропонованої позивачем редакції договору про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію, суди дійшли висновку про відповідність проекту договору вимогам діючого законодавства, у зв`язку з чим вимоги позивача визнані судами правомірними.

44. Щодо заперечень відповідача, стосовно того, що правовідносини між позивачем та відповідачем не могли виникнути з 01.01.2015 суди попередніх інстанцій, з якими погоджується суд касаційної інстанції, дійшли висновку, що згідно наказу ДП   "Адміністрація морських портів України" від 13.06.2013 № 17 Одеську філію ДП   "Адміністрація морських портів України" наділено відповідним майном, правами та зобов`язаннями, що перешли до неї від ДП "Одеський морський торговельний порт", яке було передано адміністрації Одеського морського порту за актом приймання-передачі майна, майнових прав та зобов`язань від 13.06.2013 № 19, для здійснення відповідних повноважень (діяльності) від імені та в інтересах Адміністрації. Відтак, починаючи з 13.06.2013, ДП   "Адміністрація морських портів України" є правонаступником ДП  "Одеський морський торговельний порт" за договором оренди нерухомого майна від 03.12.2008 № ДФ-160 з відповідними правами, зобов`язаннями та, відповідно, виступає балансоутримувачем орендованого майна за договором. 

45. Твердження скаржника,  що кошторисом Одеської митниці ДФС не передбачене здійснення видатків на оплату електроенергії в період з 2015-2018 роки, а укладання договору з ДП   "Адміністрація морських портів України" призведе до порушення бюджетного законодавства відхиляються з огляду на наступне.

46. Частина друга статті 218 ГК України та стаття 617 ЦК України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставиною, яка є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

47. Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що відповідач, підписуючи договір оренди, погодився на викладені в ньому умови, а відтак прийняв на себе відповідні зобов`язання, наведені в ньому, а тому  відсутність бюджетних призначень на відповідні видатки не є підставами для звільнення відповідача від виконання встановленого чинним законодавством зобов`язання.

48. Аргументи Одеської митниці ДФС про утримання приміщень на безоплатній основі Адміністрацією також не можуть бути прийняті з огляду на таке.
49. Згідно з частинами 1, 2 статті 188 Митного кодексу України з метою прискорення виконання митних формальностей під час переміщення транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України працівники водного, повітряного, автомобільного та залізничного транспорту сприяють посадовим особам органів доходів і зборів у виконанні ними своїх службових обов`язків. Адміністрація автомобільних, морських і річкових портів, міжнародних аеропортів, прикордонних залізничних станцій або інших обладнаних місць, у межах яких діють пункти пропуску через державний кордон України, на безоплатній основі забезпечує органи доходів і зборів необхідними службовими приміщеннями, обладнанням, засобами зв`язку та створює їм належні умови для роботи.
50. Відповідно до частини 2 статті 556 цього Кодексу у разі якщо митне оформлення товарів здійснюється органами доходів і зборів безпосередньо на територіях або в приміщеннях підприємств, зазначені підприємства, незалежно від форми власності та підпорядкування, зобов`язані безоплатно надавати органам доходів і зборів у тимчасове користування відповідні службові та побутові приміщення, а також обладнання, засоби та канали зв`язку.
51. Аналогічні положення наведено у статті 11 Закону України "Про морські порти України" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), згідно з якою адміністрація морських портів України або власник морського терміналу на безоплатній основі надає у користування приміщення для організації пункту пропуску через державний кордон України, де здійснюються в установленому законодавством порядку прикордонний, митний, санітарно-карантинний та екологічний контроль і пропуск через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.
52. Із системного аналізу зазначених норм матеріального права можна зробити висновок, що чинним законодавством передбачено безоплатне забезпечення (надання у тимчасове користування) органів доходів і зборів службовими та побутовими приміщеннями, а також обладнанням, засобами та каналами зв`язку для виконання митних формальностей. Водночас, зазначеними нормами не передбачено покладення витрат за спожиту електроенергію на балансоутримувача або на особу, з якою митні органи уклали договір оренди чи зберігання.
53. Доказів, які б свідчили про те, що в даному конкретному випадку обов`язок відшкодування витрат за спожиту електроенергію орендованого відповідачем майна покладається на будь-яку іншу особу, крім відповідача, в матеріалах справи відсутні.
54. Отже, доводи, викладені у касаційній скарзі про порушення і неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових рішень, не отримали підтвердження та спростовуються матеріалами справи.
55. Інші доводи, які наведені в касаційній скарзі, безпосередньо пов`язані із встановленням фактичних обставин справи та оцінкою доказів у ній, тоді як суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України). Отже, пов`язані з наведеним інші аргументи Одеської митниці ДФС не можуть бути прийняті Касаційним господарським судом. 

56. Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" також зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

57. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

58. Отже, Верховним Судом надано відповідь на всі вагомі аргументи, які мають значення для справи.
59. З урахуванням викладеного, суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог.
60. Верховний Суд у прийнятті цієї постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 03.12.2003 у справі "Рябих проти Росії", від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 18.11.2004 у справі "Праведная проти Росії", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржник не зазначив і не обґрунтував. 

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

61. Звертаючись з касаційною скаргою, Одеська митниця ДФС не спростувала наведених висновків попередніх судових інстанцій та не довела неправильного застосування ними норм матеріального права або порушення норм процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятих ними судових рішень.

62. За таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу Одеської митниці ДФС залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін як такі, що відповідають вимогам норм матеріального та процесуального права.

Судові витрати
63. Понесені Одеською митницею ДФС у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на Одеську митницю ДФС, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 12.08.2019 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.11.2019 зі справи №   916/1422/18 залишити без змін, а касаційну скаргу Одеської митниці ДФС - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                    І. Бенедисюк 

Суддя                                                                                                    І. Колос   

Суддя                                                                                                    Т. Малашенкова