Постанова
Іменем України
 
22 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 304/1420/17
провадження № 61-38593св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого – Луспеника Д. Д., 
суддів: Воробйової І. А., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А., Черняк  Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Перечинського районного суду Закарпатської області від 29 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 08 травня 2018 року у складі колегії суддів: Бисаги Т. Ю., Готри Т. Ю., Собослоя Г. Г.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
 
Позов мотивований тим, що за результатами розгляду адміністративної справи № 807/866/15 за його позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання наказу незаконним та зобов`язання вчинити дії скасовано наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 17 квітня 2015 року № 101 про виключення позивача зі списку особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
 
ОСОБА_1 просив суд стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_2 на його користь середній заробіток за весь час затримки за період з 17 квітня 2015 року по день фактичного розрахунку – 18 вересня 2017 року, а також витребувати із ІНФОРМАЦІЯ_2 інформацію про розмір середнього заробітку перед його звільненням з військової служби. 
 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
 
Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 29 січня 2018 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку закрито.
 
Ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, що спір, який виник між позивачем та ІНФОРМАЦІЯ_4 як суб`єктом владних повноважень, є публічно-правовим, а тому пред`явлені позивачем вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку згідно зі статтею 117 КЗпП України повинні вирішуватись у порядку адміністративного судочинства. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 08 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Перечинського районного суду Закарпатської області від 29 січня 2018 року залишено без змін.
 
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно визначив правовідносини, які виникли між сторонами, та норми матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні цього спору, обґрунтовано закрив провадження у справі, а також роз`яснив позивачу його право на звернення з цим позовом у порядку адміністративного судочинства.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Перечинського районного суду Закарпатської області від 29 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від  08  травня 2018 року і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що указаний позов пред`явлено до суду для вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку згідно зі статтею 117 КЗпП України унаслідок невиконання відповідачем обов`язку з виплати належних працівнику сум при звільненні (стаття 116 КЗпП України), а тому спір стосується трудових правовідносин. Судами проігноровані роз`яснення, надані у листі Міністерства соціальної політики України від 24 липня 2013  року №  774/13/84-13к «Щодо поширення КЗпП України на військовослужбовців», а також правові висновки Верховного Суду України щодо цього питання, викладені у постанові від 27 березня 2013 року у справі № 6-15цс13.
Вимоги позивача підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства, а судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення правил предметної та суб`єктної юрисдикції.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 до суду не подав.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 липня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Перечинського районного суду Закарпатської області від 29 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 08 травня 2018 року і витребувано із Перечинського районного суду Закарпатської області цивільну справу № 304/1420/17.
 
У липні 2018 року справа № 304/1420/17 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року справу за позовом  ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є підполковником запасу та проходив військову службу на офіцерських посадах у Збройних Силах України в період з 1992–2015 роки.
 
Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2015 року в адміністративній справі № 807/866/15 позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 задоволено частково та визнано незаконним наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 17 квітня 2015 року № 101 про виключення підполковника ОСОБА_1 зі списку особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 без повного розрахунку за нормами забезпечення.
Зобов`язано військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 скасувати наказ (по стройовій частині) від 17 квітня 2015 року № 101 та видати новий наказ (по стройовій частині) військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 про виключення ОСОБА_1 зі списку особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 після виплати заборгованості по недоотриманому речовому майну, що підлягає видачі при звільненні в запас, в розмірі 8 423,77 грн.
 
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 травня 2016 року у вказаній справі апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 задоволено, постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2015 року в частині визнання незаконним наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 17 квітня 2015 року № 101 про виключення підполковника ОСОБА_1 зі списку особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 без повного розрахунку за нормами забезпечення та зобов`язання військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 скасувати наказ по стройовій частині від 17 квітня 2015 року № 101 та видати новий наказ по стройовій частині військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 про виключення ОСОБА_1 зі списку особового складу Великоберезнянсько-Перечинського об`єднаного районного військового комісаріату Закарпатської області після виплати заборгованості по недоотриманому речовому майну, що підлягає видачі при звільненні в запас, в розмірі 8 423,77 грн скасовано та прийнято нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог у зазначеній частині відмовлено.
 
Позиція Верховного Суду
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права
 
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом. 
 
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
 
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. 
 
За змістом статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання позову та розгляду справи судом першої інстанції) під цивільною юрисдикцією розуміють компетенцію загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.
 
За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Аналогічна норма закріплена у частині першій статті 19 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції).
 
Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових правовідносин.
 
Згідно із частиною першою статті 17 КАС України (у редакції, що діяла на час звернення з цим позовом) юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв`язку з публічним формуванням суб`єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.
 
За змістом пункту 2 частини другої зазначеної статті спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби віднесено до юрисдикції адміністративних судів. 
 
Аналогічні положення закріплені у пункті 2 частини першої статті 19 КАС України (у редакції від 03 жовтня 2017 року).
 
У пункті 15 частини першої статті 3 КАС України в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року, закріплено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
 
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України (у редакції від 03 жовтня 2017 року) публічна служба – це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
 
Правовідносини, пов`язані з прийняттям, проходженням та звільненням з військової служби у Збройних силах України, регулюються спеціальними нормативно-правовими актами.
 
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції, чинній на момент звернення до суду з указаним позовом, військова служба визначається як державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
 
У листі Міністерства соціальної політики України від 24 липня 2017 року № 774/13/84-13 «Щодо поширення КЗпП України на військовослужбовців» роз`яснено, що відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці – це громадяни України, які проходять військову службу у складі Збройних Сил України та інших військових формувань.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 стосуються питання юрисдикції.
 
У зв`язку з цим колегія суддів звертає увагу, що частиною шостою статті  403  ЦПК України визначено випадки, за яких справа не підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судові рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції.
 
Один із таких випадків пов`язаний з тим, що Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 14-652цс19 підсумовано, що правова позиція щодо юрисдикції спорів, які виникають за позовом працівників (військовослужбовців) з питань, пов`язаних із проходженням військової (публічної) служби, неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 14-98цс18, від 22 серпня 2018 року у справах № 14-278цс18 і № 14-294цс18, від 13 березня 2019 року у справі № 14-21цс19 та від 24 жовтня 2019 року у справі № 14-652цс19, відповідно до яких спори, пов`язані з проходженням публічної служби, у тому числі про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, розглядаються за правилами адміністративного судочинства.
 
Підсумовуючи викладене, оскільки правовідносини сторін у цій справі стосуються проходження ОСОБА_1 військової служби, яка є різновидом публічної (державної) служби, то суди першої й апеляційної інстанцій зробили правильний висновок, що заявлені позовні вимоги повинні розглядатись в порядку адміністративного судочинства.
 
Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
 
У такому разі розподіл судових витрат згідно зі статтею 141 ЦПК України не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
 
Ухвалу Перечинського районного суду Закарпатської області від 29 січня 2018  року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від  08  травня 2018  року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                 І. А. Воробйова 

                                                                                                            Г. В. Кривцова

                                                                                                            Р. А. Лідовець 

                                                                                                           Ю. В. Черняк