Постанова 
Іменем України
22 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 520/7397/15-ц
провадження № 61-6759св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Сімоненко В. М.,
суддів: Висоцької В. С., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,  Штелик С. П.,          
учасники справи:
позивач - заступник прокурора Одеської області Горностаєва Тетяна Вікторівна в інтересах держави в особі Одеської міської ради,
відповідач - ОСОБА_1 ,
представник відповідача - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 січня 2016 року у складі судді Огренич І. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від    29 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Процик М. В., Дрішлюка А. І.,                    Сєвєрової Є. С.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»                ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон України                  № 2147-VIII) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2015 року заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду з позовом, у якому просив витребувати в ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси  нежитлове приміщення № АДРЕСА_3 загальною площею 109,6 кв. м.
Позовна заява мотивована тим, що 14 квітня 2010 року Одеська міська рада прийняла рішення № 5649-V «Про перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню                у 2010 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради» (далі - рішення Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року № 5649-V); у пункті 13 цього рішення доручено Представництву по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради укласти з товариством з обмеженою відповідальністю «АРТ» (далі - ТОВ «АРТ») договір купівлі-продажу об`єктів комунальної власності. 12 серпня 2010 року Одеська міська рада і ТОВ «АРТ» уклали договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_3 . У подальшому нежитлове приміщення неодноразово відчужувалося, 03 лютого 2014 року було придбане ОСОБА_1 , яка на день подання позову залишається його власником. Пункт 13 рішення Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року № 5649-V визнано недійсним згідно з постановою Вищого господарського суду України від 16 жовтня 2014 року                    у справі  № 916/2545/13. Одеським міським головою не вживаються заходи щодо повернення незаконно відчуженого майна у власність територіальної громади м. Одеси.   
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 січня 2016 року витребувано в ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси                в особі Одеської міської ради нежитлове приміщення першого поверху № АДРЕСА_3 ; стягнуто                                      з ОСОБА_1 на користь держави 243,60 грн витрат зі сплати судового збору. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що нежитлове приміщення вибуло з володіння територіальної громади м. Одеси поза її волею на підставі договору, який у подальшому було визнано недійсним. Одеська міська рада довідалася про порушення своїх майнових прав та інтересів після прийняття Вищим господарським судом України постанови від 16 жовтня 2014 року                      у справі № 916/2545/13. 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2016 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 січня 2016 року залишено без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що пред`явлення прокурором позову до добросовісного набувача про витребування нежитлового приміщення на підставі статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) відповідає вимогам закону; рішення Одеської міської ради про відчуження майна комунальної власності прийняте не у спосіб та не                       у межах повноважень, передбачених законом, тому не може вважатися вираженням волі територіальної громади м. Одеси. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо моменту виникнення                    у Одеської міської ради права на позов та тієї обставини, що строк позовної давності у справі не пропущено.   
Короткий зміст касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3               в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 29 листопада               2016 року, ухвалити нове рішення про відмову у позові.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних                    і кримінальних справ від 17 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з Київського районного суду м. Одеси. 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року                 № 2147-VIII та розпочав роботу Верховний Суд як суд касаційної інстанції.
У лютого 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 07 березня 2018 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосували статтю 388 ЦК України та не врахували принципи «законності», «дотримання суспільного інтересу» та «пропорційності» у розрізі застосування Європейським судом з прав людини статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. З моменту передання Одеській міській раді права володіння майном воля територіальної громади м. Одеси не впливає на можливість віндикації; ОСОБА_1 не мала можливості передбачити визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 12 серпня 2010 року, водночас, мала підстави вважати, що її права добросовісного набувача захищаються статтею 388 ЦК України. У справі відсутній суспільний інтерес                            у поверненні майна Одеській міській раді, ініціатором судового процесу є прокуратура. Представник ОСОБА_3 вважає, що орган місцевого самоврядування в результаті своєї помилки може мати можливість отримання вигоди, оскільки ТОВ «АРТ» не вимагало від Одеської міської ради повернення отриманого за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від                    12 серпня 2010 року, а ОСОБА_1 не вправі ініціювати застосування реституції; у зв`язку з тим, що ТОВ «АРТ» перебуває в стані припинення, ОСОБА_1 не має шансів на отримання компенсації. Витребуючи майно  у відповідача, суди не присудили їй справедливої компенсації, що є порушенням принципу «пропорційності». Прокуратура пропустила строк позовної давності, який, на думку ОСОБА_3 , має починати відлік з  прийняття Одеською міською радою рішення від 29 квітня 2011 року № 735-VI «Про звернення Одеської міської ради до Президента України» щодо правочинів про відчуження майна колективної власності. 
Короткий зміст відзиву (заперечень) на касаційну скаргу
У запереченнях, поданих у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заступник прокурора Одеської області просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення  Київського районного суду м. Одеси від 29 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2016 року - без змін, мотивуючи це тим, що суди дотрималися принципу пропорційності між застосовуваними заходами та переслідуваною метою; Верховний Суд України у постанові від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 дійшов висновку, що позовна давність не застосовується до вимог про витребування майна                  у порядку статті 388 ЦК України, право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності в особи титулу власника.  
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що у пункті 13 рішення Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року № 5649-V доручено Представництву по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради укласти з ТОВ «АРТ» договір купівлі-продажу об`єктів комунальної власності.
На підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12 cерпня                    2010 року, укладеного між Одеською міською радою та ТОВ «АРТ», нежитлове приміщення першого поверху № АДРЕСА_3 , загальною площею 109,6 кв. м було відчужено Одеською міською радою на користь ТОВ «АРТ».
У подальшому між ТОВ «Творче об`єднання Дюк» та ТОВ «АРТ» 03 листопада                 2010 року укладено договір купівлі-продажу цього нежитлового приміщення.  
ТОВ «АРТ» відчужило ТОВ «Творче об`єднання Дюк» зазначене приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 03 листопада 2010 року.
ТОВ «Джі Ем Джі Контент» придбало у ТОВ «Творче об`єднання Дюк» вказаний об`єкт нерухомості, уклавши 16 травня 2011 року договір купівлі-продажу.
На підставі договору купівлі-продажу, укладеного 03 лютого 2014 року з                    ТОВ «Джі Ем Джі Контент», ОСОБА_1 набула право власності на нежитлове приміщення першого поверху № АДРЕСА_3 .
Постановою Вищого господарського суду України від 16 жовтня 2014 року                       у справі 916/2545/13 позов заступника прокурора Одеської області в інтересах держави задоволено частково, визнано недійсним пункт 13 рішення Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року № 5649-V, визнано недійсним договір міни, укладений між Одеською міською радою і ТОВ «АРТ» шляхом підписання удаваних правочинів: договору дарування від 12 серпня 2010 року та договору купівлі-продажу 23 об`єктів комунальної власності територіальної громади                м. Одеси, зокрема, нежитлового приміщення першого поверху № АДРЕСА_3 .
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Правовідносини, щодо яких виник спір, стосуються витребування                              у ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси у порядку частини першої статті 388 ЦК України нежитлового приміщення, яке вибуло з володіння територіальної громади поза її волею.
Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло                    з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
У разі, коли відчуження майна мало місце два і більше разів після укладення правочину, який у подальшому визнано недійсним, таке майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, як від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову на підставі частини першої статті 388 ЦК України.
Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором. 
У частині першій статті 143 Конституції України передбачено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності
З огляду на частину п`яту статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та                    в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі вирішувати питання їхнього відчуження.
Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені                                         у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (частина восьма статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Отже, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Одеська міська рада, яка, маючи делеговані повноваження щодо здійснення права власності від імені територіальної громади м. Одеси, повинна діяти виключено у спосіб та                          у межах повноважень, передбачених законом.
Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що   постановою Вищого господарського суду України від 16 жовтня 2014 року                   у справі 916/2545/13 встановлені преюдиційні факти, щодо вибуття з комунальної власності  нежитлового приміщення на АДРЕСА_3 поза волею територіальної громади міста Одеси, вказані обставини при розгляді  цієї справи не підлягають доказуванню.
Разом з тим, ухвалюючи рішення про витребування в ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради зазначеного нежитлового приміщення, суди не врахували, що таке витребування майна може становити втручання у мирне володіння добросовісним набувачем цим майном.
Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року                    у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). 
Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний                   і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. 
Таким чином, Конвенція гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Рішеннями ЄСПЛ від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» закріплені принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.
У пункті 71 рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.                      З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.                       У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
З огляду на викладене принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування з приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.
У цій справі судами встановлено, що ОСОБА_1 придбала нежитлове приміщення на АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ТОВ «Джі Ем Джі Контент», водночас, приміщення належало товариству на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ТОВ «ТО Дюк».
Тобто ОСОБА_1 набула у власність спірне нежитлове приміщення як третій власник після прийняття Одеською міською радою рішення від                        14 квітня 2010 року № 5649-V (пункту 13) про доручення здійснити відчуження, зокрема спірного нежитлового приміщення, не могла знати про те, що це майно вибуло з комунальної власності територіальної громади м. Одеси поза її волею.
Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.
Зважаючи на обставини цієї справи, враховуючи всі наведені вище принципи, Верховний Суд дійшов висновку, що витребування з володіння                           ОСОБА_1 нежитлового приміщення становитиме непропорційне втручання у право на мирне володіння майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
У справі судами попередніх інстанцій не встановлено, що таке втручання не порушить справедливого балансу інтересів, а саме: позитивні наслідки вилучення спірного майна для захисту інтересів територіальної громади є більш важливими, ніж дотримання права ОСОБА_1 , яка законним шляхом за відповідну плату добросовісно набула у власність майно, покладаючись на добросовісність дій продавця.
За таких обставин Верховний Суд вважає, що перекладення на третіх осіб наслідків скасування рішення Одеської міської ради рішення від 14 квітня 2010 року № 5649-V та задоволення позову у цій справі матиме наслідком порушення справедливого балансу та покладатиме надмірний індивідуальний тягар на ОСОБА_1 , а отже, буде непропорційним.
Тому задоволення віндикаційного позову і витребування у відповідача як добросовісного набувача спірного нежитлового приміщення призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
До аналогічних висновків щодо застосування права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 06 листопада                   2019 року у справі № 522/14454/15-ц (провадження № 61-30882св18).
У зв`язку з необґрунтованістю позову питання застосування строків позовної давності не підлягає вирішенню.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно зі статтею 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (стаття 412 ЦПК України). 
У справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно. 
За викладених обставин Верховний Суд вважає, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 січня 2016 року та ухвала Апеляційного суду Одеської області від  29 листопада 2016 року не можуть вважатися законними, тому підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову                            у позові.
Керуючись статтями 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити. 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від  29 листопада 2016 рокускасувати, ухвалити нове рішення.
У позові заступника прокурора Одеської області Горностаєвої Тетяни Вікторівни в інтересах держави в особі Одеської міської ради відмовити.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                           її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 	 	
Головуючий	В. М. Сімоненко	
 	 	
Судді:	В. С. Висоцька	
 	 	
 	С. Ю. Мартєв	
 	 	
 	Є. В. Петров	
 	 	
 	С. П. Штелик