РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2020 року
м. Рівне

Справа № 562/382/18
Провадження № 22-ц/4815/28/20

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Кушнір О.Г.
Рішення ухвалене в м. Здолбунів
Дата ухвалення повного тексту рішення 22 жовтня 2019 року 

Рівненський апеляційний суд:
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий : Боймиструк С.В., 
судді: Бондаренко Н.В. Гордійчук С.О.
секретар судового засідання: Шептицька С.С.,
з участю сторін та їх представників : ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 18 жовтня 2019 року у справі за позовом  ОСОБА_2  до  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору : Орган реєстрації при виконавчому комітеті Здолбунівської міської ради Рівненської області про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації,

В С Т А Н О В И В :
У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Здолбунівського районного суду з позовом до  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 , третя особа: Орган реєстрації при виконавчому комітеті Здолбунівської міської ради про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.
Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 18 жовтня 2019 року  ОСОБА_2 в задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі  ОСОБА_2 не погоджується з ухваленим рішенням, оскільки воно на його думку винесене з неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права.
Зазначає, що договори придбання ним будинку та земельної ділянки кадастровий номер 5622610100:00:001:0277, що знаходиться по АДРЕСА_1 є дійсними. Він жодних договорів з відповідачами не укладав і вони без його дозволу користуються належним йому згаданим майном, не дивлячись на те, що ОСОБА_3 має у свої власності житловий будинок в с. Біла Криниця.
Вказує, що місцевим судом порушено вимоги ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколів №2,4,7,11 до Конвенції, зокрема щодо непорушності права власності та безперешкодного користування ним власника.
Посилаючись на ст.ст. 317, 319, 328, 373, 383, 391 ЦК України та ст.ст.150,156 ЖК України ОСОБА_2 стверджує, що зазначені норми права визначають право власника вимагати усунення буд-яких порушень його права від будь-яких осіб, зокрема колишнього власника та членів його сім`ї, будь-яким шляхом прийнятним для нього, як власника.
Зазначає про неправильне застосування місцевим судом норм Закону України «Про іпотеку», оскільки між ним та Зарічанськими не існує жодних іпотечних відносин. На момент купівлі ним будинку та земельної ділянки у АТ «Полтава-банк», ці відносини між Зарічанським та банком вже були припинені в результаті набуття банком - іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.
Вказує, що предметом його позову є визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим будинком та зняття їх з реєстрації, а судом першої інстанції неправомірно було застосовано обґрунтування рішення, які стосуються виселення.
Також зазначає, що місцевим судом не взяті до уваги висновки Верховного Суду України, зокрема в справі № 638/13030/13-ц, № 6-709цс16, № 6-158цс14, № 595/1271/16-ц.
Таким чином, при винесенні оскаржуваного рішення про відмову в задоволенні його вимог ОСОБА_2 вважає не було враховано порушені норми права щодо прав власника на усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.
Просив скасувати рішення Здолбунівського районного суду від 18 жовтня 2019 року та ухвалити нове, яким визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком і господарським будівлями та земельною ділянкою кадастровий номер 5622610100:00:001:0277, що знаходиться по АДРЕСА_1 .
Зобов`язати виконком Здолбунівської міськради зняти  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з реєстрації з місця проживання по АДРЕСА_1 у порядку передбаченому Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання ».
У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_3 вказує, що викладені в ній вимоги не підлягають до задоволення. Зазначає, що ОСОБА_2 вже звертався до суду з подібними вимогами до нього та сина та просив їх виселити із спірного домоволодіння та вселити його, однак йому було відмовлено в позові.
Вказує, що в даній справі місцевий суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 зводяться до позбавлення відповідачів права користування житловим будинком і земельною ділянкою, під чим слід розуміти їх виселення.
Вважає, що ОСОБА_2 в позові відмовлено обґрунтовано, оскільки спірне домоволодіння придбано не за кредитні кошти і до спірних правовідносин при вирішенні спору правильно застосовано положення ст.40 Закону України «Про іпотеку» поряд з ст.109 ЖК України при цьому посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі 753/12729/15-ц.
З огляду на наведене просив рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Представником ОСОБА_2 було подано відповідь на відзив, яка, як процесуальний документ не передбачена параграфом 2 глави 1 розділу V ЦПК України.
ОСОБА_2 в зал суду для відеоконференції не з`явився, а його представник ОСОБА_6 не був допущений до участі в судовому засіданні апеляційного суду.
Представник ОСОБА_3 адвокат Мартинов О.Ю., пояснив, що його клієнт та його син ОСОБА_4 повідомлені про час і місце розгляду, просив провести засідання у їх відсутність і апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін. 
За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того,  що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а встановлені судом обставини справи приводять до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає змісту порушеного права та не буде ефективним інструментом для його відновлення.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції. Позивач в своєму позові підміняє поняття способу захисту порушеного права, зокрема свою вимогу позбавлення відповідачів права користування належним йому майном (житлом) з визнанням відповідачів такими, що втратили право користування цим майном - житловим будинком з господарськими будівлями та земельною ділянкою.
Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права прямо не передбачений нормами матеріального права на які посилається ОСОБА_2 . З урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення, усталеної судової практики, перешкоди в користуванні майном, зокрема житлом, можливо усунути шляхом виселення попереднього власника та членів його сім`ї, але з дотриманням норм матеріального права, які урегульовують ці відносини, а саме ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України.
Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Згідно зі ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 належав ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 1997 року, а земельна ділянка за вказаною адресою на підставі Державного акту на право приватної власності від 18 квітня 2002 року, які в забезпечення виконання взятих зобов`язань за кредитним договором №4 від 15 липня 2014 року були ним передані в іпотеку ПАТ «Полтава-Банк» за іпотечним договором від 15 липня 2014 року.
В зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, іпотекодержателем ПАТ «Полтава-Банк» було здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 шляхом набуття його у власність у позасудовий спосіб і 09 серпня 2016 року Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міськради на підставі вказаного вище іпотечного договору від 15 липня 2014 року було зареєстровано право власності на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 за ПАТ «Полтава-Банк».
13 березня 2017 року між ПАТ «Полтава-Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу вказаного вище нерухомого майна, в якому зазначено що майно не має недоліків, які б перешкоджали його використанню за цільовим призначенням (пункт 6 договору), що не відповідає фактичним обставинам справи.
Обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у будинку по АДРЕСА_1 , тобто ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості, сторонами договору купівлі-продажу від 13 березня 2017 року не обумовлені, тобто обов`язки іпотекодержателя при виселенні жильців з іпотечного житла, фактично прийняті покупцем на себе, оскільки умови договору ним не оспорені та визнаються.
В даному спорі не ставиться під сумнів право позивача ОСОБА_2 згідно ст.41 Конституції України та ст.ст. 317, 319, 328, 373, 383, 391 ЦК України володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та вимагати усунення перешкод у здійсненні своїх прав та їх захисті.  
Однак, вимога позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування його майном, зокрема житлом в ньому, суперечить ст.47 Конституції України, якою передбачено і закріплено право кожного на житло, за якою ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Оскільки відповідачі будучи поінформованими про перехід права власності на спірне домоволодіння до позивача, добровільно відмовляються виселитись, щоб усунути перешкоди в користуванні майном власнику, недостатньо визнати відповідачів такими, що втратили право на користування його майном, оскільки це не вирішує спір, а відповідачі підлягають виселенню, яке може відбутись тільки в примусовому порядку з дотримання встановленої житловим законодавством процедури, тому при вирішенні спору саме такі обґрунтування відмови в позові місцевий суд правомірно і наводив в своєму рішенні.
Діючий на час вирішення спору закон, зокрема ст.109 ЖК України, яка застосовується у взаємозв`язку зі ст.40 Закону України «Про іпотеку», прямо вказує, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, яке повинно бути зазначено в рішенні суду.
Відповідні висновки висловлено в постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16, а також у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року в подібній справі № 201/7237/17.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц підтверджено, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК УРСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, яким є ст.109 ЖК УРСР та закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.
Отже, відповідачі можуть бути позбавлені житла у спірному домоволодінні тільки на підставі саме цього закону, вимог якого позивач не дотримався, а тому твердження апелянта про усунення буд-яких порушень його права, будь-яким шляхом прийнятним для нього, як власника, не ґрунтується на законі.
Оскільки місцевим судом не встановлено підстав для позбавлення відповідачів права користування спірним житловим приміщенням, то відповідно до положень ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні» відсутні підстави для зняття з реєстрації місця проживання відповідачів.
Слід зазначити, що вимога апелянта про зобов`язання виконкому Здолбунівської міськради зняти відповідачів з реєстрації місця проживання є некоректною і не могла б бути задоволена, оскільки виконком не був відповідачем в справі. Крім того, виконком права позивача не порушував, а його обов`язок щодо зняття з обліку громадян фактично є технічною дією після набрання рішення суду про виселення відповідачів законної сили, що в даному випадку відсутнє.
З огляду на вищенаведене колегія судів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Докази та обставини, на які посилається апелянт, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 18 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Повний текст постанови складений 16 січня 2020 року.

Головуючий:                                                                                 С.В. Боймиструк
Судді:                                                                                             Н.В.Бондаренко 
С.О.Гордійчук